Rácz Zsuzsa

Nesze Neked Terézanyu!

Ulpiusház Könyvkiadó Budapest, 2009 A kötetet Szántó Erika szerkesztette

www.terezanyu.hu

© Rácz Zsuzsa, 2009 Ulpiusház Könyvkiadó, 2009 ISBN 978 963 254 305 5

A történet 2002 júniusa és 2005 októbere között játszódik Szereplői az író fantáziájának szülöttei.

ELŐHANG

U GYE TUDJA, HOGY MAGA NEM EGY ESTERHÁZY PÉTER?–vont kérdőre az Állítsátok meg Terézanyut! című könyvem bemutatóján, szigorúan összehúzott szemöldökkel, egy neves lap irodalmi szerkesztője. Szaporán bólogattam.

Milyen hülyén is festenék fiatal nő létemre hullámos ősz sörénnyel – gondoltam.– Persze hogy nem vagyok Esterházy. Akkor például nem a nyolckerben élnék, hanem egy családi háznak látszó kastélyban valahol jó levegőn. Ahol sok fa van. Saját platánok, például.

Azt szívesen elfogadnám, amelyik egy szigeten magasodik a szigligeti Esterházy-kastély parkjában.

A lapszerkesztő, akinek tiszteletet parancsoló szálfatermete, mély baritonja, gondosan ápolt, hófehér haja és hozzá tökéletesen passzoló jóságos Télapó-szakálla volt, elégtétellel bólintott.

– És tudja, hogy amit maga írt, az egy lektűr?!

Lektűr? Na és? – gondoltam. Mondta már más is: meg is néztem a Bakos-féle idegen szavakban, pontosan mit takar.

„lektűr: szórakoztató szépirodalmi mű.”

Érdekes módon, az Irodalmi Télapó szájából mégis így hangzott: lótetű.

Persze a Bakos is csak egy ember. Még ha szótár is. Tévedhet.

– Lektűrt írni az olyan, az olyan… – folytatta a Télapó, csúnyán belevörösödve az indulatba.

Felindultságában sajnos nem találta a megfelelő szót.

– Mint megölni az apámat? – siettem volna készségesen a segítségére. De nem mertem. Nyilvánvaló volt, hogy mélyen elítéli a lektűrszerzőket. Még örülhettem, hogy nem hívta rám a rendőröket.

Sok jóra, úgy éreztem, nem számíthatok.

Ez 2002 nyarán történt, Budapesten. Alig múltam harmincéves. Régi kollégáimmal és barátaimmal együtt ünnepeltük az első regényem megjelenését.

Mindenki ott volt, aki valamiért fontos volt valaha az életemben. Egyetlen ember hiányzott mégis, egy férfi.

Úgy véltem akkor, hiánya elviselhető. Az ember nem kaphat meg mindent.

H A TISZTÁBAN VAN VELE,HOGY MIT ÍRT– hajolt hozzám közelebb ismét Irodalmi Télapó hónapokkal később, egy felolvasóesten, és szakálla fenyegetően súrolta jobb fülemet –, akkor mégis, mivel magyarázza, hogy ennyit adtak el magából? Na?!

– Nem tudom– suttogtam, ahogy Micimackó suttog segítségért, estében lefelé a fáról. – Esküszöm.

Én csak írtam egy könyvet. Nem volt semmi hátsó szándékom vele, például hogy sokan elolvassák. De aludni sem tudtam a szorongástól, mikor ez mégis megtörtént. Úristen, szívlapáttal fognak agyonütni az irodalmárok. Most őszintén, ki a fene szeretné országunk nagyjait megelőzni bármiben? És ezzel kihívni maga ellen a sorsot?!

Nem ettem meszet. Én ugyan nem.

– Ön mit gondol? – kérdeztem vissza bátortalanul.

– Én azt gondolom, hogy ilyet… – és levegőért kapkodott szegény –, ilyet nem lehet csinálni!

– Milyet?– kérdeztem.

– Az irodalom az egy szentség! Nem írhat csak úgy bárki könyvet!

Mélyen egyetértettem vele. Az irodalom szentség, igen.

Éppen úgy, mint az evés, az ivás, a játék, az alvás, a szeretés. És persze, a szarás. Ezek mind az élet szentséges dolgai.

Többet nem mertem kérdezni. El is határoztam, előbb töröm el a kezem, mint hogy valaha még egy sort leírjak. A sodrából sajnálatosan kijött Irodalmi Télapó sem tudott magyarázattal szolgálni az elkelt példányok nagy számát és további sorsukat illetően.

Egyedül én tudom az igazságot.

Minek rejtegetném tovább szörnyű titkomat? Íme:

A MIKOR ELFOGYOTT A SZÁZEZREDIK PÉLDÁNYis a Terézanyuból, egy verőfényes, keddi napon valaki becsengetett hozzánk. Nyitom az ajtót, hát ott áll egy bajszos, pocakos teherautó-sofőr, fakókék vakondnadrágban:

– Jó napot, kiskezicsókolom, maga az a hogyishívják, Aranyanyám?

– Terézanyu – mondtam.

– Ja, az. Nem baj. Meghoztuk a könyveket, hova tehetjük?

– Milyen könyveket?

– Hát… mittudomén, én csak fuvarozok. Nem mondták, hogy hozzuk?

Ráztam a fejem néma rettenettel. Akkor már sejtettem, mire megy ki a játék.

– Na mindegy, gyorsan mondani kéne, kiskezicsókolom, hova tegyük, mert pótkocsis IFAval állok a ház előtt. Gyorsan kell lepakolni, különben megbasznak a közegek. Már bocsássa meg a franciámat. Belvárosba nem lehet bejönni pótkocsissal, de hát nem fért fel simára ez a rengeteg könyv.

– De hát… hogy kerülnek ide? – dadogtam.

– Magának nem mondták? Nem ismeri a Lajost? A savószemű, tudja. Na mindegy, ez a Lajos felvásárolta az összest a maga könyvéből.

– De minek?– dadogtam megsemmisülten.

– Hát azt honnan a jó fészkes fenéből tudjam, már megbocsásson, kiskezicsókolom, én csak fuvarozok. Biztos, hogy maga örüljön, angyalom, mi másért?

Állítólag ismerik egymást, azt mondja a Lajos. Hogy valami tréninget tartott neki, vagy micsodát, és ott nagyon szimpatikus lett magácska neki.

– A Lajos kamionsofőr? – kérdeztem, mert derengeni kezdett valami. Tényleg tartottam úgy ezer évvel ezelőtt kommunikációs tréninget kamionsofőröknek.

– Az, a kamionos Lajos– derült fel a vakondnadrágos–, na ugye, hogy ismeri! Nem akartam kiábrándítani, hogy a tréningen minden második kamionost Lajosnak hívtak.

– Na de, angyalom– hajolt hozzám váratlanul közelebb a szaki, hogy megcsapott a szájából gáttalanul áradó csikkszag. – A Lajos nem tudja tárolni tovább ezeket a maga könyveit, mert kell a hely. Képzelje, hát nem kihalásztak valami kínai konténert a Dunából?!

– Tényleg? – kérdeztem kábán, a rend kedvéért.

– Most mondja meg! Tele volt márkás zoknikkal, meg mobilokkal, úgyhogy most ki kell teregetni azokat mind száradni a raktárban, pocsékba ne menjenek… Hova pakoljunk, kiskezicsókolom?!

És lepakolták a konyhába, meg a nagyszobába, meg a kisszobába, és máig könyvekből van az asztalom, meg az ágyam, könyveken eszem, alszom, de még a fürdőkád is tele van velük. Ezt a magyarázatot persze nem mertem elmondani a lapszerkesztőnek sem, meg másnak sem, úgyhogy csak mentegetőztem, és pislogtam, jobb híján.

Én többet nem merek írni. Egyfolytában attól rettegtem, hogy írok egy következő könyvet, és akkor bezzeg kiderül: csupán egy közönséges szélhámos vagyok.

K ÉKI KATA VAGYOK. CSAK ÍGY, KATA. ANYÁM VÁLASZTOTTA A NEVEMET. . ben születtem Magyarországon, az Acélvárosban. Ahhoz a generációhoz tartozom, akik kék, majd piros nyakkendőt hordtak bizonyos alkalmakkor, és akiknek a szülei látástól vakulásig dolgoztak, hogy meglegyen mindenük. Meg egy kis víkendtelkük, ahol hétvégén, a jó levegőn kidolgozhatták a belüket. És amit az én generációm rühellt.

Ahhoz a generációhoz tartozom, akiknek ha tévé, akkor fekete-fehér, és ha hétfő, akkor adásszünet. És akik emlékeznek rá, hogy Michael Jackson valaha fekete kissrác volt.

Harmincéves vagyok, fehér bőrű, felsőfokú végzettségű, átlagos testalkatú, átlagos szem- és hajszínű, M-es méretű nő. Hajadon. Szingli. Ahogy mondani szokás.

I love Miskolc. Miskolcon nőttem föl.

Büszkén viselem ennek minden előnyét és hátrányát. Ma már budapesti lakosként. Bár tíz éve élek itt és vezetek autót, amikor a hatsávos Árpád hídon sávot kell váltanom, halálfélelmem támad.

A bal mellem alatt van egy Balaton alakú anyajegy. Nekem a Balaton a Riviéra. A Sziget Fesztivál meg a Woodstockom.

Szabadidőmben olvasni szoktam és rádiót hallgatni. Mindkettő mágikus hatással volt mindig az életemre. Akárcsak a nagymamám. Ő már nem él.

Az én családom az apámból, az anyámból és az öcsémből áll. Ők nekem a mindenem. Másom sincs.

De van még három legjobb jó barátom, Lujzi, Marcsi és pirkóviki.

A világ legfinomabb étele a káposztás kocka, ahogyan anyám készíti.

Tudok fejen állni és kézen járni. Apám tanított meg rá. Ezért még nyolcvanévesen is fogok tudni. Ez az apai örökségem. A szerencsésebbik fele.

A férfiaktól általában félek. De létezik valahol egy, akitől majd nem fogok. Remélem, megérem. Már nem vagyok egy mai csirke.

A mi családunkban nem volt szokás kimondani az sz betűs szót (szeretlek).

Ha szomorú vagyok, holokausztregényeket és – dokumentumokat olvasok. Hogy egy percre se feledjem, milyen szerencsés vagyok. Kiskamaszként a legkedvesebb könyvem, amit százszor végigbőgtem, a „Szadako élni akar” című csíkos könyv volt. Hirosimáról szólt.

Gyerekkoromban szoktam rá, hogy figyeljem az emberek tekintetét. Azonnal észre lehet venni, hogy melyikük szomorú. Nagyon sokan vagyunk.

Gyerekként mindig azt játszottam, regényhős vagyok, és az egész életem nem is velem történik. Csak kitalálom.

Űrhajós, légtornász, nyomozó (vagy nyomozókutya) szerettem volna lenni, ha nagy leszek. Vagy mondjuk, író.

De két lábbal a földön járó, álmokkal nem bíbelődő családba születtem. Én voltam a legjobban meglepve, mikor mégis megvalósult az egyik gyerekkori álmom.

AREGÉNYEM BEMUTATÓJA EGY DUNA-PARTI,POMPÁS KERTVENDÉGLŐBEN ZAJLOTT.

Olyan volt, mint egy nagyszabású lagzi, vagy temetés, amiből a főszereplő már másnap sem emlékszik semmire. Azon a nyáron ráadásul nagy árvíz volt: néhány nap múlva a kerthelyiséget elmosta a Duna, nem is került ki alóla heteken át. Az egész élmény egy mesévé kerekedett: egyszer volt, tán igaz sem volt.

A bemutató után néhány nappal azonban, hajnalban hazafelé sétálva a körúton megálltam egy könyvesbolt kirakata előtt.

Orromat a koszos üvegnek nyomva, csodálkozva nézegettem a könyvemet.

Úgy vettem észre, idegesen ficeregve ül kollégái körében. Kívülálló számára természetesen ugyanolyan némának és moccanatlannak tűnhetett, mint az összes többi kötet. Erre csak egy könyv anyjának van szeme, meglátni benne a ficergést.

– Szia– szóltam hát a kötethez suttogva, lassan, hogy megnyugtassam, mint egy lázas kisgyereket–, ne aggódj.

Teátrálisan a szívemre tettem a jobb kezem:

– Ígérem neked, meg fog történni veled is, ami minden könyv álma: valaki majd hazavisz, lapjaidat gonddal, gyengéden forgatja, és ha elolvasott, feltesz a polcára. Esetleg kölcsönad valakinek, vagy elajándékoz. Jó életed lesz, ne félj.

A könyv még mindig nyugtalankodott.

– Mégis, mi lehet a legrosszabb, ami veled történhet? Legfeljebb nem olvasnak végig, vagy itt ülsz majd évekig egy polcon. Na és? Abba még nem halt bele egy könyv sem. A könyv akkorát sóhajtott megkönnyebbülésében, hogy a kirakat üvege egy pillanatra bepárásodott.

A következő néhány hét leforgása alatt a Terézanyu-ból több ezer példány kelt el. És aztán néhány hónap alatt több tízezer. Valószínűleg a hajnali ráolvasásnak köszönhetően a körúton.

Vagy Lajosnak, a kamionosnak.

Én pedig egy csapásra híres lettem.

Szerepelni hívtak mindenféle tévés és rádiós műsorokba, és én mentem. A kérdésre, hogy mégis, minek írtam ezt a könyvet, vörös fülekkel és megilletődötten vihogva általában ennyit tudtam felelni:

– Hát, mert éppen nem volt se munkám, se pasim, és nem volt jobb dolgom, mint írni. 1.

PEFŐTI RÁDIÓ, BUDAPEST

EGY VIDÉKI KISLÁNYelsőévesként utálta a főiskolát, és ott akarta hagyni. Ez voltam én, a kilencvenes évek elején.

Ám egy ilyen lépés a mi családunkban beláthatatlan következményekkel járt volna. Legalább a gyereknek legyen diplomája! – nálunk is ez volt a jelszó. Mégis törtem a fejem veszettül, hogyan léphetnék le a főiskoláról.

És akkor, a vizsgaidőszak kellős közepén, egyszer csak bemondták a Petőfi rádióban: a Rádió Ifjúsági Munkastúdiója riportereket keres. Mi ez, ha nem az univerzum üzenete?! Ekkora ziccert, tudtam, hogy nem hagyhatok ki.

Éppen zuhanyoztam, emlékszem. Úgy ugrottam ki a kádból, nagy, medvetalpra emlékeztető tócsákat hagyva magam mögött mindenfelé a lakásban. Rohangáltam pucéran papírt és tollat keresve, hogy felírjam hamarjában, hova kell jelentkezni.

RIPORTER LESZEK,DÖNTÖTTEM EL HIRTELENJÉBEN.

Jelentkezési határidő a hónap vége volt, két rövid írást és önéletrajzot kellett beküldeni a Rádióba.

A borítékot postára adtam. Aztán csak vártam, az esélytelenek nyugalmával. Tizenévesen, Miskolcról az országos rádió elérhetetlen álomnak látszott. Ennyi erővel hollywoodi főszerepre is ácsingózhattam volna. Fogalmam sem volt, mi fán terem az újságírás.

Nekem a rádió mágikus tárgy volt. A könyveken túl a kis zsebszokol és a nagy magnós Panasonic voltak legjobb barátaim gyerekkorom óta. Szombat reggel rádiójátékot hallgatni, míg a többiek még alszanak, vasárnap este pedig, fürdés és hajmosás közben a kádban, rádiószínházi közvetítést hallgatni – a legpompásabb mulatság. Ugyan nem értettem a rádió mondanivalójának nagyját, de ez a legkevésbé sem zavart. Hétköznapokon, suli után a kihalt lakásba hazaérve az első, amit bekapcsoltam, a rádió volt: hálás voltam neki, amiért szóval tart.

Nem gondoltam soha úgy a rádióban beszélő hangokra, mint hús-vér emberekre. A rádió a magányosak leghűségesebb társa. A gyerekeké is. És nagyon sokat lehet tanulni belőle az életről. Legalábbis így mondta mindig a nagymamám.

Vártam, de senki nem hívott a Rádióból. Nem vettek fel riporternek.

H ELYÉNVALÓNAK TALÁLTAM A KUDARCOT. NEM TARTOTTAM MAGAM TÚL SOKRA. Mégis szerettem volna valakitől személyesen hallani az ítéletet. Összeszedtem hát minden bátorságomat, és felhívtam a Petőfi rádió oktatási osztályát. Hosszas kapcsolgatás után végre elértem az illetékest.

Közben hirtelen leesett: benne leszek a rádióban. Vajon élőben kapcsolnak rögtön?

A szívem kihagyott.

Világosan, egyszerűen kell fogalmazni, mint a hírekben.

– Igen?– harsant föl egy telt női hang a vonal túlvégén, mint egy hajókürt a novemberi ködben.

Megrémültem.

– Jelentkeztem– nyögtem ki. Több nem jutott eszembe. Lebénultam a rémülettől.

– Na ne mondja, minek?

– Riporternek.

– Kedvesem, mondja már meg, mit akar? Egy mondatban.

– Jelentkeztem a Rádióba riporternek, beküldtem a kért írásokat, de nem kaptam semmilyen értesítést – vágtam ki végre.

– Ah, értem. Hát reméljük, az írás jobban megy, mint a beszéd – szólalt meg végre. – Nézze, kedveském, tizenöt embert választottunk ki. Több ezerből. Ha nem küldtünk értesítést, akkor magát nem vettük fel.

– Az nem lehet– nyögtem. – Utánanézne mégis a pályázatomnak? Kérem szépen. Hátha csak elkeveredett.

Én igen makacs fajta vagyok. Én integetek a távolodó hajónak, míg a karom le nem szakad.

– Na jó, várjon – könyörült meg rajtam a nő. Annyira akartam, hogy vegyenek fel a Rádióba, hogy felajánlottam száz darab felülést a Jóistennek.

Mivel imádkozni nem tanultam soha, gondoltam, a Jóisten nagylelkű, és elfogadja ezt is fohász gyanánt.

– VAN ITT EGY NYERTES PÁLYAMŰ,AMIRE NEM ÍRTAK SE NEVET,SE CÍMET– szólalt meg végre a nő. – Micsoda emberek vannak! Nem is tudtuk értesíteni. Maga miről írt? –kérdezte.

– Egy csorba bögréről.

Papírzörej. Lapozgatás.

– Ez lesz az. Nahát. Gratulálok! Hogy hívják magát?

– Kéki Kata – válaszoltam.

– Jól van, Katikám. Továbbjutottál.

Egyszerűen elfelejtettem ráírni a nevemet meg a címemet a borítékra. És nem írtam alá az írásaimat. A nő folytatta:

– Gyere be gyorsanhozzánk, hogy elintézzük az adminisztrációt.

– Vidéki vagyok – feleltem.

– Idetalálsz egyáltalán? – sóhajtott fel.

– Persze– vágtam rá önérzetesen.

– Küldünk hivatalos értesítést is a felvételedről. Mondd a címed. Aztán várunk.

A Rádióban, derült ki később számomra, mindenki tegeződik. Amikor letegezett ez a nő, onnantól tekinthettem magamat rádiósnak.

Repestem a boldogságtól. Megcsináltam! S mind a száz felülést is, amivel adósa lettem a Jóistennek.

V ÁRTAM AZ ÉRTESÍTÉST. NEM MONDTAM EL SENKINEK A CSALÁDBÓL, HOGY FELVETTEK. Mint ahogyan azt sem tudták, hogy jelentkeztem egyáltalán.

Mindennap szívdobogva nyitottam ki a postaládát. Hátha ma már meghozta a postás a

levelet a Rádióból.

De minden áldott alkalommal üres volt a bádogdoboz. Míg egy napon, hazatérve, baljós csend fogadott, amint beléptem házunk ajtaján. Apám görnyedt hátú, keszeg alakja sejlett fel alagútszerű előszobánk túlsó végében.

Rögtön tudtam, hogy baj van.

Akkoriban, ha családi házunk hosszú és sötét előszobájában szembejött apám, egyszerűen bement a szobájába, csak hogy elkerülje a velem való találkozást. Nyugdíjas volt, mindig otthon ült. Mégsem találkoztunk.

De most közeledett felém. A kezében fehér borítékot tartott. Anyám a háttérben állt. Sápadtsága világított a félhomályban, és tördelte a kezeit.

Apám nyújtotta felém a borítékot. Nyitva volt. Szélei tépetten, megalázottan lifegtek.

– Mi ez?– kérdezte.

Apámnak kedves hangja volt. Ha másokkal beszélt, telefonon, például. Akkor nélkülözte azt a vérfagyasztó árnyalatot, amit csak nekem tartogatott.

– Mi ez?– ismételte meg a kérdést.

Tudtam. A Rádióból az értesítés. De nem mertem megszólalni. Lebuktam.

– Gyere a szobámba. Beszélni akarok veled – mondta.– Tíz perc.

A PÁM UTÁN KULLOGTAM.

– Te kint maradsz– szólt anyámnak. Anyám tekintetébe kapaszkodtam, meg a kilincsbe.

– Zárd be – mutatott apám az ajtóra. Körülményesen letelepedett a nagy, bézs színű, tévézős foteljébe. Két karját a két széles karfán nyugtatta, lábait enyhe terpeszbe vetette szét, két, papucsos lábfeje stabilan feküdt a földön.

Kifejezéstelen arcán kiütközött az őszes borosta. Egy vékony, erőtlen, ősz tincs rakoncátlanul csúszkált fénylő, kopasz homlokán. Sötétkék, kibolyhosodott, vastag melegítőnadrágban volt.

Frissen mosott, fehér galléros Lacoste -pólója fölött V nyakú, sötétkék pulóvert viselt. Tőlem kapta karácsonyra. Száját összeszorította, pengeéles, vékony kés. Nem nézett rám. A hátam mögött, a tévében híreket mondtak éppen.

Nem tudtam, hova üljek. Jobb híján magamhoz húztam a bézs színű kis puffot. Olyan volt rajta ülni, mintha guggolnék.

Egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy apám most fog gratulálni: hiszen biztosan felvettek a Rádióba. Meg le is tettem az összes vizsgát azon a rohadt főiskolán.

– Nem minősítem azt, amit műveltél – kezdte. Valahova a hátam mögé, a televíziónak beszélt. – De most betelt a pohár. Senkiházi, mihaszna alak. Hogy az lesz belőled, mindig tudtam. Pestre mennél – urizálni? Csak tessék. Közönséges firkásznak állsz? Mehetsz felőlem, ahova akarsz. Én többé nem támogatlak.

Apám hangjában nyoma sem volt az indulatnak. Bár lett volna benne, akkor talán képes vagyok megszólalni. De szavai szárazon, részvétlenül koppantak, ahogyan a dió potyog ősszel a háztetőre.

– Most mehetsz– fejezte be.

Ez nem is volt tíz perc – csak ennyi jutott eszembe, más semmi.

Nem emlékszem, hogy tudtam felállni a bézs színű kis puffról.

Anyám a konyhában volt. Átölelt. Virágos kötényéből pirított káposzta édes illata szállt fel.

– Nem lesz semmi baj– súgta. Suttogásában visszhangot vert az én félelmem is.

– Miért nem mondtad, hogy fontos levelet vársz? –kérdezte. – Eldugtam volna.

– Te találtad meg? – bontakoztam ki öleléséből. –Miért hagytad, hogy apa felbontsa?

– Jaj, Katikám – csattant föl hirtelen anyám –, tudod, hogy milyen az apád! Mit tehettem volna?!

Február 14-e volt, Valentinnap. Akkoriban még nem kerítettek olyan nagy feneket neki, mint manapság szokás. Se csoki, se virág, se bú, se bá.

Azon a héten volt a tizenkilencedik születésnapom is.

D E ÉN AKKOR IS MEGCSINÁLTAM. MEGMENEKÜLTEM.

Felvettek gyakornoknak a Rádióba, és Budapestre költöztem.

Életemben addig mindössze kétszer jártam ott, egyszer egy építőtábor felé átutazóban, másszor egy osztálykirándulás keretein belül.

A mozgólépcső látványa, különösen a Moszkva térnél, ahol végtelenbe vész a vége, a frászt hozta rám. Mintha nem is hazánk fővárosába, hanem egy másik bolygóra kerültem volna. Állandóan eltévedtem.

Egy mai tizenévessel ilyen már nem történhet. Egy mai tizenéves még New Yorkban is simán tudna tájékozódni, elsőre is akár.

De akkoriban még nem volt se személyi számítógép, se internet, se kereskedelmi tévé, se De akkoriban még nem volt se személyi számítógép, se internet, se kereskedelmi tévé, se et írtunk.

A világ még messze volt a világfalutól.

Hiába szajkóztam büszkén általánosban, hogy hazánk második – holtversenyben Debrecennel– legnagyobb városa Miskolc, szembesülve Budapesttel egy csapásra felismertem: a környezetismeret-óra sajnálatosan nem szólt arról, hogy mi a különbség egy világváros és egy vidéki város között.

Éppen egy világnyi.

Nekem Miskolc, istenigazából, egy nagy falu volt. Átlátható, könnyen bejárható, és egyik végéből a másikig eljutni sem tart tovább egy óránál. Négykézláb, részegen, csukott szemmel se több fél napnál.

Minden miskolci tudja, melyik az egyetlen bolt, ahol tornadresszt, melyik a másik, ahol ünneplőcipőt lehet kapni, esernyőt, kabátgombot, gatyagumit, melyik kapualjban lehet beszerezni. Mindenki tudja, hol van az egyetlen könyvesbolt, a Kazinczy, az egyetlen cukrászdától, a Napsugártól egy lépésre, ahol isteni krémest és télen gesztenyepürét lehet enni.

Ma már persze több a könyvesbolt és a cukrászda is, mint gyerekkorom nyolcvanas éveiben, de attól még nekem ugyanolyan kicsi maradt Miskolc. Budapesthez képest otthonos és barátságos, a panelrengetegével és a gyárkémények lyuggatta szürke égboltjával egyetemben.

Budapestnek egyetlen kerülete nagyobb, mint a szülővárosom.

Aki nem tapasztalta, nem is érti tán, mennyire elveszettnek tudja érezni magát egy vidéki Budapesten.

Aki nem az egyszereggyel együtt tanulta meg, annak sosem lesz természetes, hogy a Duna alatt,sima vonaljeggyel, száraz lábbal át lehet kelni a metróval. Odalenn még azt sem tudja hamarjában eldönteni az ember, hogy a jobbról vagy balról induló szerelvénnyel jut-e célba.

Pedig ezt még egy kétéves is tudja, ha bennszülött.

AKÁR EGY SZENTÉLYBE, úgy léptem be a Rádió Bródy Sándor utcai épületébe. Ez a kamaszos megilletődés nem is hagyott alább az évek múlásával.

Kivételes időszakban, a demokrácia ébredezésekor, egy kivételes csapatban tanulhattam és dolgozhattam. A leendő magyar Bob Woodward, Oriana Fallaci, Oprah Winfrey, Larry King, Barbara Walters, KatiMarton és még sok más tehetséges huszonéves társaságában. Nem is csupán dolgoztunk, együtt éltünk inkább, mint egy kollégiumban. Szűk és sötét, süket csenddel váró éppen soros albérletembe legfeljebb hálni, ha jártam.

A Rádió több volt nekem, mint gyerekkoromban az iskola: nem a második otthonom, hanem az otthon maga.

Első ránézésre úgy festett, mint egy félelmetes labirintus. Nem ismertem a járást. Nem beszéltem a kollégáim nyelvét. Csak hallgattam őket, és ámultam: milyen ékes-szólóak és okosak és műveltek! Úgy vágytam rá, mint a gyerekek az oviban, hogy én is ilyen felnőtt legyek.

Csak az volt a bökkenő, hogy én már felnőtt voltam. Bár én voltam a legfiatalabb a csapatban, nem adhattam ki magam szeretetre és törődésre vágyó óvodásnak. Kollégáim többsége számos egyetemi diplomával rendelkezett, és soha nem tévedtek el a metróban. Közös nyelvet beszéltek, félszavakból értették egymást.

Én nem láttam azokat a filmeket, nem olvastam azokat a könyveket és folyóiratokat, nem hallgattam azokat a zenekarokat, melyeket ők.

Sőt, bevallom: Esterházy Péterről akkoriban azt hittem, egy híres író, aki már réges-régen megboldogult.

Cirkalmas nyelvezete és arisztokratikus neve alapján úgy véltem, Balassi kortársa lehetett.

E LEINTE NAGYON EGYEDÜL VOLTAM BUDAPESTEN.

Barát, rokon híján a szorongás szegődött mellém társnak.

A szorongás olyan, mint a félelem, csak nehezebb elviselni. Oka megnevezhetetlen, s

mivel nem lehet tudni, mitől támad, azt sem lehet tudni, mikor szabadulhatsz meg tőle. Gyerekkoromból ismertem jól.

Az éhséghez hasonlít a leginkább: a gyomorban rak fészket, és marja, mintha üresen tátongana. Egyetlen hatékony ellenszerét találtam: a gyomrot jó alaposan ki kell bélelni édességgel. Ahányszor csak rám tört a szorongás, bementem a legközelebbi édességboltba, és vásároltam tíz deka csokiparányt és/vagy pilótakekszet és/vagy krémdrazsét.

Éppolyan láthatatlanul gyors bűvészmozdulatokkal, ahogy az alkoholisták húzzák le a kétdekás kevertet a kisbolt előtt, képes voltam másodpercek leforgása alatt húsz-harminc deka csokoládés darabárut eltüntetni a barna papírzacskóból. Tüstént megkönnyebbültem. Ugyan csak ideigóráig, de segített.

Nem is tudom, hová tűntek mára ezek a kicsi, vigasztaló, csokoládéillatú boltok a városból: szerencsére akkoriban, a kilencvenes évek derekán, az Astoria-Keleti nyomvonalán három is akadt. Mindegyikben törzsvendég voltam.

A pilótából kapható volt emeletes doboz is, alul -felül ültek szépen a kekszek, mint a londoni dupla buszon a turisták. Egy ültő helyemben meg tudtam enni az egészet. Egy teljes kilót. A fizikai rosszullét egy csapásra elfújja a lelki bajokat.

Ma már sajnos nem lehet kapni emeletes pilótát.

Mint Gombóc Artúr, csodálkozva kérdezgettem magamtól, hogy vajon mitől lettem megint nehezebb, amikor jóformán már semmit nem eszem.

Csokin kívül.

A tetemes súlyfölösleggel – tíz kiló, igazságosan elosztva a fejemen és a hátamon – két legyet ütöttem egy csapásra. Kézenfekvő magyarázatot nyújtott arra is, hogy miért nincsen pasim.

Ki is akarna járni egy vidéki, Gombóc Artúrra hajazó nővel?

Álmatlan éjszakákon gyakran határoztam el: az első vonattal hazamegyek reggel. Haza? De hova?– jutott eszembe a Valentinnapi tízperces beszélgetés apámmal. Maradtam.

I DŐBE TELLETT,MÍG A RÁDIÓ ÉPÜLETÉNEK LABIRINTUSÁBAN KIISMERTEM MAGAM. Szűk és sötét, rejtett folyosókon lehet eljutni egyik épületből a másikba. Naponta megesett velem, hogy csak kóvályogtam, mint gólyafos a levegőben, és az istennek sem találtam a keresett helyiséget.

De ott találkoztam Marcsival és pirkóvikivel, akik máig a legjobb jó barátaim.

Egy szép napon már fél órája kutattam egy átjátszószoba után – ahol a magnószalagra rögzített riportokat játsszák át rádiós hangszalagra –, hiába. Homályos és kihalt folyosókon bóklásztam, és nagyon kellett már pisilni, de a mosdót sem találtam. Kénytelen voltam bekopogni egy szobába, útbaigazításért. Az apró, cellaszerű helyiségben egy fiatal lány ült a vágóasztalnál. Fel sem nézett jöttömre. Rengeteg égővörös hajat, fekete garbót, piros miniszoknyát és térdig érő csizmát viselt.

– Elnézést – szólítottam meg félve. – Az átjátszó…

– Az átjátszószoba éppen egy emelettel feljebb van. Mindig rajtam keresik– mondta.

– Ó… koszi, de… nem tudod véletlenül, hol van egy vécé?

Kikapcsolta a vágógépet, és végre rám nézett. Kisöpörte a szeméből rengeteg haját, elmosolyodott.

– Új vagy?

Bólogattam. Felállt, közelebb jött.

– Marcsi vagyok– mondta. Kicsit rekedtes, de tiszta, meleg hangja volt.

– Kata.

– Ezen az emeleten nincsen mosdó. Vagy lifttel mész felfelé kettőt, ott balra a folyosó legvégén, vagy lesétálsz egy emeletet, és előbb balra, aztán jobbra, és – szünetet tartott, rám nézett.

– Vagytudok adni egy befőttesüveget.

Nevetnem kellett, összeszorított térdekkel.

– Mindjárt bepisilek, ne röhögtess – mondtam neki.

– Esküszöm, van befőttesüvegem. Még nem használtam, de én is mindig majdnem összecsinálom itt magam, annyira messze vannak a klotyók.

És elkísért. Aztán megmutatta az átjátszószobát is, bemutatott az átjátszós kollégáknak, végül elmentünk együtt ebédelni.

Ő, Marcsi, máig az egyik legjobb barátnőm. A másikat, pirkóvikit, szintén a Rádióban ismertem meg.

Pirkóviki az archívumban dolgozott. Az archívum egy papír -és porillatú, polclabirintusból álló titokzatos hely, amely az internet feltalálása előtt nélkülözhetetlen feladatot töltött be: bármilyen múltbeli eseményről részletes és pontos tájékoztatással, hiteles dokumentumokkal szolgált.

Kezdő rádiósnak az egyik legrémisztőbb feladat, melyet rendszeresen kaptam, a montázskészítés volt.

– Ugorj már ki a Batthyány-örökmécseshez – szólított meg az aznapi szerkesztő –, és készíts egy montázst arról, hogy van-e társadalmi konszenzuse társadalmi konszenzuses kijelentése mögött, tudod, a népfelkelésről.

– Jó – mondtam. Kezdőként mi mást mondhattam volna? Pedig a fenti mondatból nagyjából ennyit értettem: ugorj ki.

Nem tudtam, hol van az örökmécses, nem tudtam, mi az a társadalmi konszenzus, és nem tudtam, mit mondott Pozsgay 1989-ben.

Arról nem is szólva, hogy köztérre kimenni és montázst készíteni, vagyis vadidegen emberek orra alá dugni a mikrofonomat, körülbelül annyira volt vonzó feladat, mint egy bungee jumping ugrás.

– Nyugodtan kérd meg a pirkóvikit az archívumból, hogy segítsen – tanácsolta nekem Marcsi.– Iszonyú alapos, és nagyon kedves csaj. Nem akad fenn semmin. Bármit kérdezhetsz tőle.

Viki éppolyan gyönyörű és szelíd teremtés volt, mint Audrey Hepburn. Hosszú, barna haja méltóságteljesen keretezte finom, csontos arcát. Bokáig érő fekete vagy szürke ruhákat hordott, csuklóján színes karkötők, fülében hosszú gyöngy fülbevalók csilingeltek.

Sötét bogárszemeivel, ragyogó mosolyával, kissé félrebillentett fejjel hallgatta, amint zavartan előadtam kérésemet.

– És azt sem tudom, hogyan kell a Batthyány-örökmécseshez eljutni. Vidéki vagyok – vallottam be végül.

– Tényleg? – kérdezte Viki kedvesen. – És honnan jössz?

– Miskolc.

– Makuka? Levonós? – kérdezte Viki széles mosollyal. – Lipityóka? Büszke? – sorolta a tájnyelvi kifejezéseket.

(Nem miskolciak kedvéért a fordítás: szotyola, matrica, libikóka, pöszméte.)

– Honnan tudod ezeket?– ámultam.

– A pasimtól. Szintén miskolci. Biztos ismered.

A fővárosiak hajlamosak azt hinni, hogy vidéken mindenki ismeri egymást.

– Hogy hívják?

– Gábor. Károlyi Gábor.

Tényleg ismertem. Együtt kosarazott az én első plátói szerelmemmel a város csapatában.

– Adok egy Budapesttérképet, kölcsönbe, jó? – mondta Viki.

Attól kezdve mindenben számíthattam Vikire és Marcsira. Barátságuk olyan nekem, mint a kifeszített védőháló a légtornásznak.

Közel tíz éven át, míg együtt dolgoztunk, szinte minden délben együtt ebédeltünk a Rádió csodálatos, napi legalább huszonöt fenséges fogást és a világ legkedvesebb konyhásnénijeit felvonultató menzáján. Ebéd után rituálisan elfogyasztottunk egy gesztenyeszívet és ittunk egy bűnrossz kávét a Rádió legendás büféjében, a Pagodában.

ANAGY SZAKMAI ÁTTÖRÉST– ahogy mondani szokás – első külföldi utam hozta meg.

ső külföldi utam hozta meg. ben Albánia fővárosába, Tiranába voltam hivatalos a „Nők az albán médiában” című konferenciára. A diktatúra véget ért, de Albánia továbbra is elszigetelt maradt a világtól. Tirana úgy nézett ki, mint egy háború sújtotta romváros. Lépten-nyomon betonbunkerek. Nyomor és mocsok, pucér gyerekek, girhes szamarak, sovány tyúkok szaladgáltak a sáros utcákon.

A konferencián alig akadt színes ruhás nő, akinek látszott az arca. Egyikük én voltam. A helyi újságírónők fekete csadorban ültek a padsorokban. Úgy éreztem magam közöttük, mintha a következő évszázadból érkeztem volna. Kiváltságosként.

Ott találkoztam életemben először az ország világhírű, Nobel -békedíjas szülöttével, Teréz Anyával. Ő volt a konferencia fővédnöke. Személyesen nem lehetett jelen, de jelen volt szelleme és arcképe a falon – jóságos, ráncos, kék-fehér manó –, alatta pedig a nekünk szóló üzenete:

„A nők szerepe a médiában ugyanaz, mint az élet bármely területén: segíteni a rászorulókon.”

Úgy éreztem, egyenesen szíven talál mondata.

A konferencia négy napja során délelőttönként bámultam ezt a feliratot a falon, beszélgettem az albán kolléganőkkel, délutánonként pedig szenzációs riportokat csináltam az albán romváros lakóival. Azt gondoltam, megtaláltam életem értelmét, a küldetésemet. Teréz Anya üzenete nekem szól.

Kutya kötelességem segíteni az embereken mikrofonommal, tűzön-vízen, tökön-paszulyon által. El kell mondanom, hogyan élnek, mivel küzdenek az emberek.

Életem első rádióműsorát az albánokról rajtam kívül még vagy tízen hallották, beleértve a nagymamámat, az anyámat, pirkóvikit és Marcsit is.

Ez volt a klasszikus közszolgálati rádiózás egyik árnyoldala. Hogy gyakran a kutya sem hallgatta. Ma már csak zenét sugároz az mr2, a régi Petőfi. Meg tudom érteni. Kit érdekelnek az albánok?

– NEKED AZ ILYEN KESERVES SZTORIK VALÓK– mondta az első főnököm, miután végighallgatta az Albániáról szóló műsoromat. Tőle tanultam a legtöbbet. Nagydarab, jólelkű, türelmes ember volt. – Csak arra vigyázz, hogy ne vedd nagyon a szívedre!– intett.

És azontúl rendszeresen rám bízta a Keserveseket, ahogy ő hívta. Özvegyek, elhagyottak, árvák, nélkülözők, bántalmazottak, kisemmizettek, fogyatékkal élők, vakok, lányanyák – ők alkották az én szakterületemet. Marcsi vette először észre a változást.

– Hol lehet kulcsot másoltatni? – kérdeztem tőle egy napon.

– Itt, a Kálvin téren, az aluljáróban. Csak nem valami pasinak lesz? – kérdezte somolyogva.

– Nem– feleltem zavartan.– Annak az anyának, a két gyerekével, tudod, aki menekül a férje elől.

– Akikkel amúlt héten csináltál riportot?

Bólintottam. Marcsi rosszallóan csóválta a fejét.

– Csak most az egyszer segítek – mentegetőztem.

Nem ez volt az első, nem is az utolsó alkalom. De mi mást tehetnék? – gondoltam. Agyő, sétáljak el a felvett szenzációs riportommal?

Ezzel nem voltam egyedül. A legtöbb kollégám ugyanígy bánt a rászorulókkal, csupán folytattam a hagyományt.

Előfordult, hogy éppen soros albérletemen átmenetileg öten osztoztunk egykori riportalanyaimmal: egyikük éppen egy drogrehabból jött ki. Munkát, albérletet keresett. A pasija is onnan jött, felépülőfélben lévő drogos volt. A harmadik lakótárs pedig, még aktív drogfogyasztó, nálam húzta meg magát, mert kereste a rendőrség. A negyedik egy fél lábára sánta exkóbor tacskó volt, Taxi. Ő szerencsére nem fogyasztott drogokat, csak főtt csirkeszárnyat.

– Miért van az – kérdeztem évekkel később egy pszichológust –, hogy megbíznak bennem az emberek, megosztják velem a legféltettebb titkaikat, de pasim még sincs soha?

– Katalin, maga úgy viselkedik a férfiakkal is – mondta erre a pszichológus –, mint Teréz Anya. Csodálkozik, hogy nem akarnak az anyjukkal járni?!

Meglátását bóknak könyveltem el. Eszembe jutott az albán konferencia és Teréz Anya üzenete. Mission carried out. Küldetés teljesítve.

Ezek után nem csoda, hogy a Rádióban töltött tíz év során hatalmas hivatástudatot növesztettem. Azt hitted, te fingtad a passzátszelet – emlegeti Lujzi ma is. Ennek megfelelő mértékű pofára esésben is lett részem.

A Rádió lassan átalakult. Egyre -másra szűntek meg a műsorok, sorban rúgták ki a kollégákat. Mégis reménykedtem, mint a strucc fejjel a homokban, hogy a sors keze engem nem ér utol. A millennium baljós évében, egy értekezlet után az aktuális főnököm – az igaziakat már régen kirúgták – kiszólt az irodájából:

– Beszélni szeretnék veled – mondta könnyed hangon. – Tíz perc az egész.

M ÁR MEGINT EZ A TÍZ P ERC.

Ezek összebeszéltek apámmal? Pontosan tudtam, mi vár rám.

– A jövő héttől megszűnik a műsorod – mondta. Testes, puhány, arcvonások nélküli férfi volt. Seszínű bajszát bámultam színtelen szája fölött, seszínű szeme alatt.

Hogyan fakulhatott ki ez az ember néhány év alatt ennyire? – tűnődtem. Mikor megismertem, még voltak színek az arcában. Zöld volt a szeme, például, és barna a haja. És húsz kilóval könnyebb volt. Az egész ember olyanná vált, mint egy elmosódott, nagy paca.

– Melyik műsorom szűnik meg? – kérdeztem, a pontosság kedvéért.

Meglepődve nézett rám. Hogy egyáltalán visszakérdezek, az lepte meg, azt hiszem. A kivégzettek nem szoktak feleselni.

– Hát a drogrehabilitációs. Meg az a másik, a szombat reggeli magazin. Nagyon sajnálom – tette hozzá a rend kedvéért, színtelen, minden részvétet nélkülöző hangon –, ne vedd magadra, tudod, a struktúraváltás miatt van.

Ezt a szót: „struktúraváltás”, csak abban az évben már legalább tízszer hallottam. Egyetlen valódi jelentéssel bírt: ki vagy/leszel rúgva.

Még szerencse, hogy sosem volt irodám, íróasztalom meg szekrényem a Rádióban. Nem kellett keserves pakolással vesztegetnem a drága időmet. Kilenc órakor még boldog munkaerőként léptem be tiszteletbeli otthonom kapuján, tizenegy harminckor pedig úgy léptem ki rajta, ahogyan tíz évvel ezelőtt be: otthontalanul.

Tudtam, hogy nekem lőttek. Túl magasra került a léc. A Rádió olyan szabadságot nyújtott nekem, amelyet egyetlen más munkahely sem nyújthat. Soha nem szólt bele senki a munkámba. Ilyen hely csak a mesékben létezik, én idáig nem a valóságban éltem. Képtelen leszek máshol dolgozni – villant át az agyamon. – Imádtam a Petőfit.

A jó öreg Petőfi rádió – így emlegetjük Marcsival és Vikivel még ma is –, ahol olyan boldogok voltunk.

ÉS PASIM SEM VOLT.

Ez természetesen nem olyan eget verően nagy baj. Ráadásul nem is kivételes állapot. Ritkán volt pasim.

De döbbenten hallottam egyszer csak a Teleki téri piacon, hogy a zöldséges asszonyomnak szólít. Addig fel sem tűnt.

Rosszmájúan azt szokták mondani az ilyen nőknek, mint én, hogy megérdemli: a k arrierje építésével volt elfoglalva. Ahelyett, hogy hasznosan töltötte volna az idejét. Például férjet keresett volna magának.

Nem olyan nagy baj, ha az ember társtalan, még akkor sem, ha már vészesen közelről szagolja a harmincat. Amennyiben ettől eltekintve többé-kevésbé rendes mederben halad az élete. De az enyémnek nem volt medre.

Egyetlen szerencsém az volt, hogy időközben Miki, az öcsém is Budapestre költözött, a barátnőjével együtt. Hármasban éltünk egy másfél szobás lakásban. Ha ők nincsenek, munkanélküliként otthon ülve akár napokig nem lett volna kihez szólnom. Persze nekik akadt jobb programjuk is, mint velem láncdohányozni a konyhában.

Úgy kell nekem. Igaza lett, lám, apámnak. Kellett nekem Pestre jönni újságírónak, maradtam volna a seggemen, a szülővárosomban. Az apám mindig mondta. Mit urizálok a fővárosban.

AKKORIBAN SZOKTUNK RÁ A PÉNTEK ESTI RITUÁLIS VÁLSÁGSTÁBOKtartására Marcsival és pirkóvikivel.

Vikinek még volt munkája a Rádió archívumában, bár folyamatosan veszélyben volt az internet térhódítása miatt. Marcsinak az volt a szerencséje, hogy éppen akkor esett áldott állapotba a lányával.

Triónk addigra negyedik taggal, Lujzival bővült. Luj zit az egyetemen ismertem meg, ahova időközben felvételt nyertem. Téglaszínű tüskehaja, zöldesbarna szeme és jól felvágott nyelve volt. Egy kis zempléni faluból érkezett Pestre, és egyetemi tanulmányai mellett csaposként és angoltanárként működött, hogy el tudja tartani magát. Self-made woman volt, pont, mint én. Csak magára számíthatott. Meg ránk, persze.

Ültünk Marcsi szűk konyhájában, söröket ittunk és dohányoztunk, mint mindig – de ez utóbbit csak kint a gangon, hiszen Marcsi várandós volt.

– Már éppen ideje volt, hogy téged is kirúgjanak – mondta Lujzi, a maga szókimondó stílusában. – A jobbaktól már régen megszabadultak. Nem is fizettek meg rendesen, nem?

– De mihez kezdjek?– nyafogtam.– Nem értek semmi máshoz.

– Miért nem írsz? – kérdezte Marcsi. – Időd van rá elég. Amíg nem találsz munkát.

– Mit írjak? – hökkentem meg.

– Könyvet – vágta rá pirkóviki.– Ez volt a gyerekkori álmod, nem?

Ez a baj a jó barátokkal, hogy mindent tudnak az emberről. Még hogy írjak!

– Mit parázol? Lehetsz például sikeres író is, miért ne? – mondta Lujzi.– Még harminc se vagy, előtted az élet.

Pont ettől féltem. Hogy még előttem van. A hivatásom meg, amit életre szólónak hittem, mögöttem. Bye, bye boldogság.

Össze voltam lelkileg omolva, hogy már nem lehetek közszolga. Nem segíthetek többé, hiába az ígéret Teréz Anyának. Persze, ha valódi segíteni akarás munkált volna bennem, meg sem állok Calcuttáig, vagy Szomáliáig. Ott aztán elkel a segítség. De én nem mertem kilépni a komfortzónámból. Mindig is ilyen beszari voltam. Terézanyu, ugyan! Szájhős.

Reméltem, hogy az átmeneti, munka, pénz és közösség nélküli időszak nem tart tovább néhány hónapnál. Annyit talán kibírok.

Heti rendszerességgel jártam állásinterjúkra, rendíthetetlenül böngésztem az állást kínáló rovatokat. Mindhiába. Eltelt egy keserves év, és nekem még mindig nem volt állásom. Mit tehettem volna?

Í RNI KEZDTEM.

Végre gyermekkori álmomnak élhettem, Marcsinak meg pirkóvikinek igaza volt. Az állásinterjúk mellett akadt rá bőven időm. Regényhősnőnek képzelve magam leírtam munka- és pasikeresés során esett kalandjaimat. Leírva sokkal szórakoztatóbbnak és elviselhetőbbnek tűntek, mint átélve. Mintha nem is velem történtek volna. Kicsit még csicsáztam őket, hadd szórakozzanak a barátaim, Marcsi, meg pirkóviki, meg Lujzi. Nem akartam a nyers valósággal, mint egy fagyott fél marhával, fejbe kólintani őket. Akadt elég bajuk az enyém nélkül is.

Átküldtem nekik a kész fejezeteket e-mailben, elolvasták, és azt írták vissza nekem, írjak még.

Ez olyan volt, mint egy hivatalos igazolás: Kedves K. Katalin, ezúton értestjük, hogy Ön valóban létezik.

Nem csupán kitaláltam saját magamat. Pedig ez gyakran eszembe jutott, mert akkor már közel két éve éltem közösség és állás nélkül. Alkalmi munkákból tartottam fenn magam. Erről írtam a Terézanyuban.

Elolvassák a barátaim, azt reméltem, esetleg a barátaim barátai, a rokonok és a szomszédok. Tokkal-vonóval egykétezer ember, ahogy az Magyarországon szokás, és kalap- kabát.

Esetleg érkezik egy jó kis munkalehetőség.

Esetleg a társam is rám talál, legyen az bárki.

Aki rendes és van humorérzéke, és rendszeresen levágja a lábujjain is a körmeit. Szerény és reális vágyak voltak ezek. Mi többet lehetne várni egy könyvtől? Egy könyv nem képes gyökeresen megváltoztatni az ember életét.

Néhány ezer betű, ugyan, milyen megváltó hatalommal bírna bárki élete fölött? Nem ez volt az első tévedésem életemben, bevallom. De ez volt az egyik legnagyobb. 2.

NESZE NEKED TERÉZANYU!

NEKEM SENKI NEM MONDTA,HOGY ILYEN TÖRTÉNHET ÍRÓVAL.Az rendben, hogy én írok, de hogy visszaírnak?!

Annyi olvasótól kaptam levelet a Terézanyu megjelenése után, géppel és kézzel írott leveleket és több százat e-mailben, mint egy frissen felfedezett popcsillag.

Dermedten figyeltem a levelek áradatát. Erkölcsi kötelességemnek éreztem, hogy mindegyiket megválaszoljam. Különben, nem vitás, egy rongy (író) ember vagyok, aki nem méltó olvasói bizalmára.

Tucatjával olvastam a leveleket, bénultan ülve a számítógép előtt, naphosszat, hétszámra kuksoltam kábán a felforrósodott, lefüggönyözött lakásban. Kényszeresen igyekeztem személyes, biztató hangvételű válaszokat fogalmazni mindenkinek.

Mint már említettem, én vérbeli közszolga voltam. Aki segít, ahol tud. Most aztán lett volna dolgom.

De csak olvastam zsákszámra a kétségbeesett hangú, tanácsot vagy segítséget kérő leveleket. És gőzöm nem volt, mit tehetnék a feladókért, azon túl, hogy válaszolok. Egyáltalán, milyen dolog az, hogy valaki ír nekem, én is írok, létrejön a kapcsolat, már-már barátság, aztán huss, többé hiába keres?

Mivel megfeleléskényszerem van, és a hó alól is kiszagolom a rejtett elvárásokat, mint egy bernáthegyi a lavina áldozatait, egyik napról a másikra arra eszméltem, hogy több száz vadidegen emberrel állok meghitt levelező viszonyban. Már csak pisilni és cigizni állok fel a számítógép elől.

A leveleket nők írták.

Boldogtalan és elkeseredett, vagy csupán tanácstalan és rosszkedvű, fiatal és nem annyira fiatal nők, akik minden lehetőséget megragadtak arra, hogy valahogyan jobbá tegyék az életüket.

Fogalmam sem volt arról, hogy ilyen sokan vagyunk.

O MNIPOTENS VAGY– mutatott rá egyszer csak Lujzi, könyörtelenül.

– Mi vagyok?– kérdeztem sértődötten. Sejtettem, hogy jót nem jelenthet.

– Már megint Terézanyu – mondta pirkóviki.

– Azt hiszed, mindenkinek meg tudod oldani a baját – tett még rá egy lapáttal Marcsi, hogy értsek végre a szóból.

Mind a három barátnőm elhűlve figyelte a történteket. Azt már megszokták, hogy írok, de azt nem, hogy sikeres vagyok.

Viki otthon volt fiával, az alig egyéves Baluval. Marcsi pedig két, lányával otthon töltött év után kezdett újra dolgozni, és gyermekét egyedül nevelő anyaként zsonglőrködött végeláthatatlan feladataival.

Lujzi vált, és teljesen lefoglalták az újrakezdés izgalmai mind szakmailag, mind emberileg. Meg mit tagadjam, idegesítette is a felhajtás körülöttem.

Magamra maradtam a sikerrel.

R ITKÁN TUDTUNK NÉGYESBEN TALÁLKOZNI. Aznap délután éppen ilyen ritka alkalmunk adódott. A Városligetben bóklásztunk, eredeti terveink szerint a Műcsarnokba készültünk megnézni valami nagyszerű kiállítást. Marcsi és Viki, anyák lévén, szinte sosem jutottak el kiállításra, színházba, koncertre.

Mi Lujzival tehát nagylelkűen beleegyeztünk a programba. Ám július volt, tikkasztó hőség. A múzeumlátogatásra felkészülendő elbattyogtunk az állatkert sarkánál lévő szimpatikus szabadtéri talponállóhoz, a Fehér Elefánt büféhez. Hűvösen gyöngyöző sörrel hidratáltuk szervezetünket a veszélyes hőségben.

Már egy órája ácsorogtunk a Fehér Elefánt előtt. Nagyon úgy nézett ki, ismételni fogja magát a történelem: mikor együtt nyaraltunk Egyiptomban, a kairói múzeumban azért nem láttuk végül Egyiptom kincseit, mert a büfében elkezdtünk vitatkozni valami súlyos párkapcsolati problémáról, és mire felocsúdtunk, bezárt a múzeum. Nekünk meg másnap reggel indult haza a repülőnk.

– Hány levélre válaszoltál már? – kérdezte Viki, aki szerette tisztán látni a tényeket.

– Ötszázra? Vagy hatra. Nem tudom.

– Te jó ég – kapott a fejéhez –, az már kész életforma! Jut időd egyáltalán bármi másra mellette?– aggodalmaskodott.

Gondolkoztam. Megráztam a fejem.

– De akkor… nem tudnád egyszerűen csak… abbahagyni?– kérdezte óvatosan. Vállat vontam.

– De. Csak akkor nem tudok aludni a lelkiismeretfurdalástól.

– Mondom, hogy azt hiszi, ő fingta a passzátszelet – emelte égre tekintetét Lujzi.

– És ha mindenkinek egyenválaszt írnál? – kérdezte Marcsi, aki a gyakorlatiasság hatalmában hitt.

– De mit?

– Mondjuk azt, hogy köszönöm, megkaptam, kívánok minden jót, aláírás.

– Mikor valaki kiönti nekem a szívét?! Kiszúrjam a szemét ennyivel? – méltatlankodtam.

Erre már Marcsi is az égnek emelte a tekintetét.

– Nem értem, mi történik velem – mondtam nekik sírós hangon. – Odajönnek hozzám az emberek az utcán, és gratulálnak. Nagyon kedvesek, én mégis egyre jobban szorongok. Nem értem, miért.

– Mert megszűnt az intim szférád – mondta Marcsi higgadtan–, mert közismert lettél. Ha bárki odamegy hozzád, ő tudja, te ki vagy, de neked fogalmad sincs, ő kicsoda.

– Még jó, hogy szorongsz – szólt pirkóviki is –, én is összecsinálnám magam ettől.

– Én ezt nem értem! – fakadt ki Lujzi.– Mit kell annyit parázni? Te parázol, ha valami rossz történik veled, de akkor is, ha jó. Ez most jó, könyörgöm!

– Mit csináljak? – tártam szét a karom. – Mindig is ilyen beszari alak voltam.

– Én is – csatlakozott pirkóviki.

Viki is hajlamos volt sikereit a véletlen szerencsének tulajdonítani. Kudarcait azonban univerzális alkalmatlansága bizonyítékainak látta, éppen úgy, mint én. (Meg mint a nők 99 %- a, szerintem.)

– Szerintem meg olyan ez, mintha… – mondta ekkor Marcsi, hasonlat után kutatva – elmennél a nőgyógyászhoz, mert késik a menstruációd. Erre ő azt mondja, hogy hát, még korai bármit mondani, lehet, hogy terhes, delehet, hogy nem. Te meg hazamész, és másnap reggelre szülsz egy négykilós, komplett csecsemőt. Akiért felelősséggel tartozol. Szerintem ez az, ami veled történik. Derült égből.

– GYEREK? AKÖNYVEM MINT A GYEREKEM? TE JÓ ÉG!– HÜLEDEZTEM.– MEGŐRÜLTÉL? De sajnos volt abban valami, amit Marcsi mondott.

Megállítottak az olvasók az utcán, a kisboltban, a buszon, a vonaton, és mesélni kezdték az

életüket. Cserébe az enyémért.

Tanácsot kértek. Tőlem. Vak vezet világtalant, erre szokás mondani, nem? És egyfolytában csörgött a telefonom.

– Jó napot, ööö nem zavarom, Kata?

– Nem– mondtam.

– Csak azért hívom, mert tegnap éjjel egy szuszra olvastam végig a könyvét, és egyszerűen nem tudtam megállni, hogy fel ne hívjam, remélem, nem tartom fel… Nekem a gyerekeim, tudja, betegek– folytatta a hívó, sírástól lágyan remegő, erőtlen hangon. – A férjem meg sosincs itthon. De közben nagyon sok pénzt keres, szóval sikeres. Meg jó ember is, igazán, csak én meg itthon vagyok hat éve a gyerekekkel… hát nem könnyű. Nem akarok tolakodni, de ha felénk jár, olyan szívesen látnám egy kávéra vagy egy sütire… Esetleg néhány napra akár maradhatna is, szívesen látjuk, nagy házban lakunk, jó a levegő, írni is lehet a kertben… Ne mondjon most semmit, csak majd havégiggondolta.

Olyan maga nekem, tudja, csak még egy mondatot engedjen meg, mintha nem is tudom, valami elveszett testvér lenne… hívhatom még?

– Persze– ennyit bírtam kinyögni.

Elveszett testvér?! .

Csak én hallottam így, vagy valóban könyörgött nekem ez a nő?

Meredtem kezemben a telefonra, és a telefon remegett a kezemben, mert elképzeltem ezt a nőt, aki valami erdőszéli udvarházban vagy családi villában álló nap egyedül van két, beteg kisgyerekkel.

Közben az ura meg ki tudja, hol jár öltönyben-nyakkendőben. De legalább hazaadja a pénzt.

Olyan élesen és baljósan fénylett fel a nő magánya, mint a megvillanó kés pengéje. És én most mitévő legyek?

Visszahívjam? Odamenjek? Oda is költözzek?

Igaza van Lujzinak, be kellett látnom.

Nagyon gyorsan kénytelen voltam Terézanyuként felismerni a korlátaimat.

De azért akadtak könnyedebb hívások is: – Halló, Terézanyu? Biztosan emlékszik rám, tíz éve egyszer együtt utaztunk Miskolc-Budapest viszonylatban az intercityn! Én voltam az a negyvenes nő bézs szövetkabátban, emlékszik? Hát maga, maga megírta a férjemet! Azt a szemetet! Hát honnan tudta?! Istenit röhögtem, azóta már el is váltunk! Na, most, hogy így összefutottunk újból, annyira szeretném meghívni egy kávéra! Mikor ér rá?

Vagy:

Halló, ott Terézanyu? Nem szeretném zavarni, csak egy pillanatra… Szeretném megköszönni, hogy megírta a főnökömet, tudja, a Fatehenet. A baszatlan – pardon– picsát, aki aláz minden nőt. Na én elolvastam az ön könyvét, odaadtam minden asszisztenscsajnak az irodában, és amint befejeztük a könyvet, felmondtunk. Mind a hárman. Nem tudom, honnan ismeri a főnökömet, de nagyon köszönjük. Mind a hárman. Esetleg… egyszer meghívhatjuk egy italra? Beszélgetni?

Vagy:

– Terézanyu? Halló, maga az? Szeretnénk meghívni a községi könyvtárba, felolvasni. Az egész község olvasta magát. Ugyan nem pestiek vagyunk, kétszázötven kilométer, de nagyon szépen kérjük, jöjjön el hozzánk, mert minden asszony a faluban személyesen is találkozni akar magával. Ne aggódjon, férfit nem hívunk a felolvasásra. Na nem mintha el mernének jönni, érti, ugye?

Vagy:

Terézanyu? Szeretnénk párkereső társasjátékot készíteni a regényéből. Tudja, bábukkal meg dobókockával, ilyesmivel, ahogy kell. Bombasiker lehetne. Maga adja a jogokat, mi Kínában legyártatjuk, és felezünk. Na?

Vagy:

Terézanyu, halló, maga az? Nahát, azt hittem, maga csak egy kitalált személy, nem is létezik. Csak összeállt pár író, titokban, hogy csináljanak végre egy beccellert, ezt beszélik, na mindegy, de ha már létezik, mondja, lenne kedve csinálni egy tóksót a tévémben? Most indul, jövő hét kedden. Egyelőre a lakásomban van a stúdió, van kedve feljönni?

Vagy:

Halló, Terézanyu? Emlékszik rám, ugye? A Szellő Pista szülinapi partiján futottunk össze a múltkor, emlékszik, ugye? Hogy nem volt ott? Na mindegy, nem is volt egy jó buli, nem maradt le semmiről. Hogy milyen Pista? Hát tudja, az ertéeles bemondó. Na mindegy is, azért hívom, mert tévésorozatot szeretnénk csinálni a regényéből. A feleségem meg én. Úgy véljük, tíz darabra elég anyag van benne, csak, tudja, manapság sorozathoz az édeskevés. Kéne még írni hozzá néhányat, kifizetjük előre. Na? Érdekli? Mindegy is, megcsináljuk mindenképpen, ilyen manapság divatos szinglikről fog szólni, de azért jobb lenne… ha adná hozzá a nevét, érti.

Vagy:

– Halló? Te vagy az tényleg? Terézanyu? Jaj de szupi! Figyelj, van egy cuki kis rockbandánk. Csupa nő. Na jó, a dobosunk egy pasi, de az amúgy is csak a zenész legjobb barátja, érted. Te játszol valami hangszeren? Na, nem baj. Énekelni csak szeretsz, nem? Mindegy, legfeljebb vokálozol majd. Az alig hallatszik. Terézanyu Band. Na?! Jövőre már felléphetnénk a Szigeten! A pasim se-perc alatt el tudja intézni. Együtt írnánk a szövegeket. Már írtam is egyet. Elénekeljem neked? Akarod?

És elénekelte.

Akadtak olyanok is, akik nekem akartak segíteni:

– Halló, Terézanyu? Tényleg maga az? Nahát, menynyire örülök! Mi egy kis utazási iroda vagyunk, családi vállalkozás, olvastuk az urammal meg a gyerekekkel a könyvét, nagyon szeretjük, és hát olvassuk, hogy nincsen munkája. Na most mi arra gondoltunk az urammal, hogy szívesen alkalmaznánk önt. Raftingutakat kellene szervezni, meg elkísérni a kedves kuncsaftokat. Igen, raftingolni. Á, dehogy, nem olyan veszélyes, tízméteresnél nagyobb zúgok nincsenek is. De hát maga tud úszni, nem?

Vagy:

– Halló, Terézanyu? Maga az? Nahát! Na most, én Popovicsné vagyok, a négykerből. Hall engem jól, angyalom? Szólítson Icunak! Na most, én a kisunokám végett telefonálok. A Zsoltika végett. Harmincéves. Programozó. Imádja a maga könyvét. És nincsen neki barátnője. Nem is volt még. És úgy tudom, magának sincsen éppenudvarlója. Láttam a tévében. Mármint hogy nincsen. Nagyon neki van keseredve a Zsoltika. Hát még én, képzelheti. Szerintem találkozni kéne maguknak ketten. Olyan jóravaló, rendes lánynak látszik maga. Zsoltikámnak épp ilyet képzelek. Én is itt leszek, hogy ne legyen baj, tudja, ne idegeskedjenek feleslegesen. Mondjuk feljöhetnének hozzám, sütnék valami finomat, és elbeszélgetnénk együtt, szereti a képviselőfánkot, kedveském? Vasárnap, jó? Ráér?

Sajnos mégsem ismertem meg Zsoltikát. Pedig a képviselőfánkot nagyon szeretem.

V AJÚDÁS

Egy késő őszi estén éppen egy alföldi faluból, író-olvasó találkozóról tartottam haza, Budapest felé. A másodosztályú kocsiban csak néhány utazó ült. A gyér világítás fáradt teafilterszínűre festett minden arcot. Nem ment a fűtés, hiába reklamáltak az utasok a

kalauznál, a vagonban egyre hidegebb lett. Én olvastam, sálamba burkolózva. Velem szemben egy prémsapkás, hosszú gyapjúszoknyás, csizmás hölgy ült, gondosan rendben tartott, kopott szövetkabátban, orrára tolt olvasószemüveggel keresztrejtvényt fejtett. Nem kezdeményezett beszélgetést, és én örültem, mert elcsigázott voltam, jólesett a csendes kocsiban olvasni.

Szolnoknál együtt szálltunk át az intercityre. A meleg és a fény, ami ott fogadott minket, mindkettőnk nyelvét megoldotta. A mosolygós, energikus nő, aki alig egy éve ment nyugdíjba, éppen az egyetemista fiához tartott, Budapestre. Mulatságos történeteket mesélt arról, mi mindennel kezdett foglalkozni, nehogy korlátlanná vált szabad idejét mind a fiáról való gondoskodásba fektesse, és így kergesse szegényt az őrületbe.

– Megvan neki már a maga élete, rendben is van, most viszont nekem kell újból kitalálnom, mihez is kezdjek magammal. Szerveztem már a faluban csigatészta-csavaró kört, kártyázni hívtam a szomszédasszonyokat, és még arra is rávettem őket, hogy együtt tornázzunk a Béres Alexandrára – sorolta nevetve.

– Olvastam a könyvét – mondta egyszer csak–, csak nem akartam zavarba hozni, de felismertem ám rögtön. Kölcsön is adtam az asszonyoknak a csigatésztaszakkörben, mondták is, legyünk mi is feministák ezentúl – csippentett felém a szemével pajkosan.

Nevettem. Ő pedig fejtette tovább a keresztrejtvényét.

– Hogy van az angolul, hogy soha?– nézett fel rám egyszer csak a szemüvege fölül. – Öt betű.

– Never– mondtam.

– Köszönöm. Tudja, ezeket az angolokat mindig a fiamtól kérdeztem régebben, míg otthon volt.– Nagyot sóhajtott, és ölébe tette a Fülest.

– Tudja, igyekszem nagyon– folytatta–, de azért, mikor így havonta meglátogatom a fiamat Pesten, és maradok nála két-három napot… Arra a két napra készülök egy hónapon át

– felmutatott a poggyásztartóra –, minden üveg lekvár egyenként van betekerve rongyba, minden szem alma egyenként kifényesítve – akárhogy is nézem, ez a két nap éltet.

Nem szóltam semmit, csak bólogattam elszorult torokkal. Anyám hűtőládája jutott eszembe a felcímkézett zacskókkal – zöldbab 2000, borsó 2001, szilva 2002 –, amiket nekünk, gyerekeinek tesz el minden évben nagy gonddal.

– Biztosan könnyebb lenne, ha mindketten megmaradtakvolna. Mindkét fiam – mondta váratlanul a nő a vonaton.

Egy ilyen mondat elhangzása után nemigen lehet már megszólalni. Nem lehet azt mondani, jaj, bocsásson meg, jut eszembe, fontos elintéznivalóm van a büfékocsiban.

Ül az ember visszafojtott lélegzett el, készülve a legrosszabbra. Mert egészen biztos, hogy az következik. Csak csendben azon lehet fohászkodni, hogy a történet ne kísértsen még évek múltán is, legyen kíméletes a mesélő, részletszegény az előadás, mert az én mohó fantáziám amúgy is minden részletről színes, szélesvásznú felvételeket készít.

A nő derűs arca egy csapásra lett szürke és elgyötört:

– Az első fiam… akkor született, mikor a férjem még kint dolgozott az NDK-ban. Alig volt még hathetes, mikor muszáj volt visszamennie, és mi magunkra maradtunk Dávidkával. Fiatal házasok voltunk, saját lakásunk még nem volt, az anyósoméktól kaptuk kölcsön a téliesített nyaralójukat a város határában, kicsi volt, de komfortos és meleg. Örültünk, hogy van egyáltalán.

Egyedül voltam azon az éjjelen is a fiam mal. Megszoptattam, lefektettem, betakartam. Alig telhetett el fél óra, valami furcsa zajt hallottam az ágyacskája felől – odamegyek, és látom, még a félhomályban is jól láttam, hogy kék a kis arcocskája, olyan szederjes, és hörög, fulladozik, nem kap levegőt szegényem.

Pongyolában, mezítláb, ahogy lefekvésre készültem, rohantam ki a hóba, az utcára, karomban a fiammal, sikítoztam segítségért, sehol nem volt senki, üdülőövezet télen, aztán valahogy találtam egy szomszédot, aki mentőt hívott

két óra volt talán vagy csak egy

míg vártunk a mentőre

mikor beértünk a kórházba újraéleszteni meg sem próbálták csak mondták adja ide szépen anyuka adja ide mert állítólag szorítottam magamhoz

azt a drága kicsi testet meleg volt még hat hete se hogy kiszenvedtem magamból harminc órát vajúdtam

azt mondták nem tehetek róla nem tehettem volna semmit bölcsőhalál

De én azóta sem tudom. Hogy mi történt. Én mit vétettem.

És hogy valaha nyerhetek-e megbocsátást odaát.

B E KELLETT LÁTNOM, hogy én, az önjelölt Terézanyu, aki mindig mindenkin segíteni akartam, és kérdés nélkül nekiálltam megmenteni, akár akarta az a szerencsétlen, akár nem, most csúfos kudarcot vallottam.

Még hogy Terézanyu.

Micsoda fennhéjázó, elbizakodott egy alak. Valóban képes voltam elhinni, hogy mindenkinek enyhíthetek valamicskét a keservén?!

Be kellett látnom, hogy senkinek nem tudok segíteni.

Édes mindegy, hogy mit mondok vagy mit írok, attól senkinek az élete se jobb, se rosszabb nem lesz.

Nem tudok megmenteni senkit.

Én hülye.

Nesze neked Terézanyu. Elbuktam.

Továbbra is munka és pasi nélkül éltem a nyolcadik kerületi másfél szobás lakásban, a tesómmal és barátnőjével együtt.

AMÉDIASZEREPLÉSEKRE P EDIG NEM MERTEM NEMET MONDANI.

Egy rátarti liba lett, majd ezt mondják rólam, hogy totál elszálltam magamtól. Nem akartam, hogy ezt mondják. Jó fej akartam lenni, hogy szeressenek. Mindenki. Elmentem hát mindenhova. Meg a kiadóm is mondta, hogy attól jobban fogy a könyv, menjek csak.

Ám.

Egy napon telefonált egy régi, kedves kollégám, szimpatikus nagydarab lány, esze, mint a gyémántfejes üvegvágó.

– Egy japán forgatócsoportnak dolgozom most – mondta–, ezek éppen ilyen bemutató dokumentumfilmet forgatnak rólunk, magyarokról, és nem gagyit akarnak, hogy csikós- gulyás, meg operett, hanem aktuális magyar hírességekkel akarnak beszélni. Ajánlottalak téged is,mint írót.

Mintha hájjal kenegettek volna. Elképzeltem, hogy ül a japán néző japánülésben a köztévé előtt, és én meg beszélek neki magyarul, míg alattam szorgosan fut a japán felirat.

Ez a baj az író emberekkel egyébként, hogy intellektuálisan (is) végtelenül hiúak. Rém komolyan bírják venni magukat. Képesek azt hinni, hogy számít az, akár még a japán köztévé nézőjének is, amit mondanak.

Igent mondtam, természetesen.

Egy nagyon trendi, vidámfiatalos, ugyanakkor méregdrága hotel halljában fogadott a magyar tolmács és a japán tévés. Kedvesen hajlongott, erre tessék, mondta japánul, kis smink, kis víz, máris jön a riporterkisasszony. Japán riportert még sosem láttam. Megrázóan csúnya volt. Életemben még ilyen rondát nem láttam. Annyira odavoltam, hogy a

beszámíthatatlanságig zavarba jöttem, ráadásul nem is értettem, mit mond, úgy törte a magyart.„Anyukám volt madzsar, menni hozzá japán apukához nekem” – magyarázta kézzel- lábbal, hogy miért beszél egyáltalán magyarul. Éreztem, hogy mindjárt sírva fogok visítani a röhögéstől, de hát nem lehetett. Szegény japán nő, nem tehet róla, hogy ilyen csúnya.

– Iszmeri Biró Isza? – kérdezte tőlem.

Bizonytalanul bólintottam.

– Biró Isza volt lenni itt, mondani ő, madzsar pamela anderszon. De lenni intelligedzsent is. Ért? Egyet?

Mi van? Akartam kérdezni. Hogy jön ez ide?

– Ész Zo Lí a mafiász gangszta? Mondani, ő madzsar tú pakk. Repper madzsar macsó.

– Hát, ha ők mondták – szólaltam meg –, akkor biztos így van.

Most erre mit mondjak?Nyilván japán riporterben is akad síkhülye.

– Maga pedig irni becceler, lenni író neve Vavyan Fable, igasz?

– Tessék?

És csak akkor esett le. Tudtam, hogy ez a nagyon ronda japán nő emlékeztet engem valakire. Mintha karikatúrája lenne valakinek, akit gyakran láttam már. A képernyőn. És hopp, már vége is volt az interjúnak.

– Itt írja alá – mondta nekem a producer később –, hogy lemehet adásba. Ráztam a fejem némán. Nagyon féltem, hogy elsírom magam. Nem mehet le.

A japánokról kiderült, hogy egy magyar kereskedelmi csatorna stábja, és egy új műsorsorozat első adásában szerepelhetnék. Az áljapán riporterlány sértődötten mondta nekem, hogy azt hittem, van humorérzéked.

Mégiscsak neki köszönhettem, hogy végre meghoztam egy életmentő döntést. Valahogy kibotorkáltam a vidám-fiatalos szállodából, kora március volt, részvétlenül fénylett a nap a Duna fölött, nekidőltem az éles szélnek.

Nem is tudom, mi bajom van, egy show, na és?! Átvertek, na és? Manapság ez bárkivel megtörténhet.

Ismerek olyat is, akivel egy show k edvéért elhitették, hogy autójával elütött valakit. Szerencsétlen órákig azt hitte, megölt egy embert. Volt hulla, helyszínelés, rendőrök, minden. Én bediliztem volna. Ehhez képest tök olcsón megúsztam. Csak egy kis vicc.

Mit vagy úgy oda, miért nem nevetsz velünk?

De én úgy éreztem magam, mintha kifosztottak volna. Megalázottnak és összetörtnek. Ott, a Dunaparton határoztam el, hogy ez volt az utolsó fellépésem. Többet nem megyek szerepelni. Sehova. Ki az utcára sem.

K INEK AZ ÉLETE EZ?

Nem értettem semmit.

Tessék, gondoltam, erről álmodoztam. Sikeres akartam lenni. Mert aki sikeres, az boldog

is. Legalábbis erre a következtetésre jutottam még rég, olvasmány -és filmélményeim alapján. Most akkor mi a fene bajom van már megint? Miért nem vagyok elégedett? Miért nem vagyok végre boldog?

Egyáltalán, mi az isten az a boldogság? Mondja már meg valaki nekem, de tényleg. „Nekem minden sikerül, sikerül

Minden bánat kikerül, kikerül”-énekli Szécsi Pál egy kedves kis slágerében. Később mégis megölte magát.

Ne Szécsi Pál mondja meg hát, vagy Dómján Edit, de Michael Jackson se vagy Elvis Presley. Ha jól emlékszem, ők sem élték túl a sikert. És Diana hercegnő?

Nem mintha hozzájuk merném mérni magam.

Mi közöm ehhez az egész felhajtáshoz, ami momentán az életem?

GYERMEKKOROM KEDVENC FANTÁZIÁI A KÖVETKEZŐK VOLTAK: dokumentumfilmeket készítettem fejben világhírű légtornásszá vagy űrhajóssá vagy íróvá válásomról. Mindegyik film ugyanúgy végződött: híressé válásom után közvetlenül, fiatalon elhunytam.

Anyámat és apámat a kamera mindvégig meghatottan zokogva mutatta: Istenem, milyen fantasztikus gyerekünk van, mondták.

A záróképben a sírom fölött álltak, és múlt időben fogalmaztak.

E GYSZER LÁTTAM APÁMAT SÍRNI: egy híres nótaénekes temetéséről tudósított a tévé. Ült apám a fotelben, hatalmas, fél arcát eltakaró napszemüvegben. Bámulta a fekete-fehér képernyőn vonuló gyászos árnyakat, és a napszemüvege alól csorogtak lefelé arcán a könnyek.

Ekkor láttam őt először és utoljára sírni. Nem lehettem több hétévesnél. Fogalmam sincs, ki volt az a nótaénekes. Csak azt láttam, az apám annyira szerette, hogy könnyeket hullajt érte.

Ettől kezdve semmi másra nem vágytam. Csak hogy engem is ennyire szeressen. Úgy képzeltem, ha nagyon híres leszek, vagy nagyon meghalok – esetleg mindkettő egyszerre!–, az apám nagyon fog szeretni.

Erre tessék, alig telik el húsz esztendő, és valóban híres leszek.

És még csak meg sem kellett halnom hozzá.

Nem mintha apám nem szeretett volna. A maga módján. Ahogy ezt a felnőttek vigasztalóan mondogatni szokták.

Én nagyon rendes kisgyerek voltam. Nem voltak balhéim, sem a bölcsődében, sem az óvodában, és az általánosban sem.

Egyetlenegyszer történt egy kis malőr. Amikor negyedikes koromban megnyertem a kerületi szavalóversenyt Tamkó Sirató Károly Kattentotta című költeményével. Máig tudom szóról szóra:

Messze, messze Afrikában, a Zámbézi folyó partján élt egy apró hottentotta.

Kinn játszott a folyóparton, sziklák között a homokba. Talált egy különös követ…

Szóval megnyertem, elvittem a suliba az oklevelet és a serleget, bemutattam osztályfőnöki órán az egész negyedik a osztálynak, és az osztályfőnököm így szólt, kedvesen:

– Biztos nagyon örülnek neki a szüleid is. Apukád nagyon büszke lehet rád. Vajon miért pont őt említette? Máig nem értem.

Szörnyű zavarba jöttem. El is vörösödtem, ahogy ott álltam az osztály színe előtt. Nem tudtam, mitévő legyek. Én általában igazat mondtam. Mert azt tanultam, hogy igazat kell mondani. Mindig, mindenkinek. Ez szabály, ami alól nem lehetett kivétel az osztály, sem az osztályfőnök. Ezért szememet lesütve, így motyogtam:

– Nem.

– Mi nem?– kérdezte értetlenül az ofő, és közelebb hajolt hozzám, át a tintafoltos, krétaporos íróasztalán. Hirtelen mozdulatától felrebbentek az asztalon egykedvűen üldögélő krétaporszemcsék, és mint a hópelyhek, szállingóztak kék egyenköpenyemre.

Megráztam a fejem.

– Nem büszke rám. Az apukám.

Az osztályfőnökünk karót nyelt, harmincas vénkisasszony volt, Vali néni. Hosszúkás, szálkás teste egyik vége szigorú, de igazságos kontyban, másik vége fűzős, koszkék, magas szárú kismamacipőben végződött. A figyelmetlen szemlélő simán összekeverhette a takarítónővel. De jó pedagógus volt, végtelenül kedves és naiv, akinek szeme SZTK-keretes okuláréja mögött most kistányérnyira kerekedett zavarában.

– Honnan veszed ezt a butaságot? – kérdezte.

Honnan veszik a felnőttek, hogy jobban tudják nálam, mit csinál az apukám?

– Mert nem szeret– nyögtem ki. És akkor a Kontyos Vali kimondta:

– Szeret ő a maga módján.

Puff neki.

Nem tudom pontosan, hogyan történt. Csak arra emlékszem, hogy a két dzsúdós osztálytársam, a Mosonyi Gabi meg a Prikk Peti rángat le a tanárnőről, és azt állítják, hogy én haraptam azt a két vörösen izzó félkört, két fogsor tökéletes, dupla félhold alakú körvonalát a tanárnő a karjába, egyhüvelyknyire a csukló fölött.

Hatalmas kavarodás támadt. Majdnem kihívták a mentőt is. Nem a tanárnőhöz. Mintha veszett kutya lennék. Végül nem csaptak ki az iskolából, beérték egy igazgatói intővel: „Indokolatlanul megtámadta tanárát” – állt az indoklásban.

A szüleimet ugyan behívatták az igazgatóiba, de nem mondták el nekik, miért haraptam meg az osztályfőnökömet.

Ő ugyanis senkinek nem mesélte el, pontosan mi hangzott el. A szüleim meg csak csodálkoztak. Ők soha nem láttak még engem támadónak. A diri a vállát vonogatta. Ő sem volt könnyű helyzetben.

Magatartásból, szorgalomból is színötös voltam, jó tanuló-jó sportoló, aki sorra nyerte a versenyeket. Nehéz volt megértenie, miért tört ki rajtam a frász.

Kérdezni pedig sem ő, sem más nem kérdezett tőlem semmit, se akkor, se később. Pedig el tudtam volna mondani, ha nagyon akarom, hogy miért haraptam meg a Vali tanárnőt.

DE NEM VOLT TÉMA SEHOL, hogyan is törhet ki a frász egy igazi jó kislányon, akinek mindig minden sikerül, és akit méltán utálnak ezért az osztálytársai.

Az osztálytársaim persze nem tudták, hogy én nem jókedvemben vagyok kitűnő. Nekem nincsen más választásom. Nekem ez az egyetlen lehetőségem, hogy talán majd egyszer mégis megszeret. Ha mindig jól tanulok, és mindig jól sportolok.

Nem mintha attól féltem volna, hogy megver az apám. Soha nem emelt kezet rám. És végül is, úgy istenigazából nem is szidott össze sosem.

Csak nem szólt hozzám. Nem beszélt hozzám. Nem intézte hozzám a szavait, nem kérdezett, nem mesélt. Nem is nézett rám.

Mintha ő nem látna engem. És nem is hallana.

Erre úgy hétéves koromban figyeltem fel először. Amikor felvettek az általános iskola legjobb osztályába, az A-ba, ahova a legtehetségesebb gyerekek járhattak csak, és én így lelkendeztem, hazatérve az iskolai eredményhirdetésről:

– Apa, apa, képzeld, felvettek! A-s leszek!

Fel sem nézett a Népszabadságból, amit járatott, és elejétől végig ki is olvasott, nap mint nap, csak foghegyről vakkantotta oda:

– Persze, elintéztem. Szóltam. Mit hittél?

Nem mertem neki azt mondani, azt hittem, azért vettek fel, mert én futottam le a leggyorsabban a hatvan métert. És én ugrottam legmagasabbra, és nem vertem le a lécet egyszer sem. Meg mert folyékonyan tudtam olvasni.

De hát ez még elsőben volt. Utána elég sok úgynevezett sikert elértem, és nagyon sokat gondolkoztam, vajon ezeket hogyan intézhette el ő.

Mert nem volt kétségem afelől, hogy ezeket is ő intézte el. Mert ő mindent el tudott intézni. Az én apámnak hatalmas hatalma volt. Még fegyvere is, bár azt sosem láttam, de lehetett azért tudni, hogy van neki.

Félt is tőle mindenki.

V AGY Ő FÉLT MINDENKITŐL?

Felnőttként már nem tudom eldönteni.

Gyerekként viszont én féltem tőle. Mert az én apám mindig dühösnek látszott. És hát ki másra lehetne dühös, mint rám? Azt hittem, ez a világ rendje.

De azért cseperedtem, ahogyan gyerekéknél szokás, és egy idő után már nem is csodálkoztam. Megértettem.

Végül is, ki ne lenne dühös egy olyan gyerekre, aki annyira buta meg béna, hogy mindent el kell intézni neki? Csak azt nem értettem, hogy néha mégis olyankor örült, ha valami nem sikerült. A matekfelmérő, vagy a kerületi úszóverseny, vagy a Ki mit tud a Szovjetunióról?

Olyankor odaálltam az apám elé, és ezt mondtam szemlesütve:

– Képzeld, nem sikerült.

Katonás vonásait elégedett mosoly lágyította meg, és így szólt, kedvesen:

– Látod, mondom én, hogy nem csinálod elég jól. Szedd össze magad, Katikám.

Csak ilyenkor szólított Katikámnak. Csak ilyenkor szólított egyáltalán a nevemen. És akkor boldog voltam, hogy alázatosan megígérhetem, még jobban fogok igyekezni. Örültem, hogy nem neki kellett megint elintéznie valamit. Hanem magamtól buktam el. A szégyen, éppen úgy, mint a hála, ismerős, jóleső bizsergessél áradt szét minden porcikámban. Kerek lett megint a világ, és érthető.

Tényleg az a mihaszna alak vagyok, akinek képzelem magam.

Mikor tehát tizenegy éves koromban a váratlan frászkitörés következtében megharaptam szegény osztályfőnökömet, már elég pontosan tisztában voltam vele, hogyan is áll apámnál a szénám.

Igen rosszul állt. De nem adtam fel.

Én nem az a feladós fajta vagyok. Nincs az a fal, aminek ne mernék nekimenni. Fejjel.

Márpedig apám elutasítása hatalmasabb volt, mint a kínai nagy fal. Amit pedig még a Holdról is lehet látni, ha történetesen onnan néz le rá az ember. Ezért is szerettem volna például űrhajós is lenni.

De legalább az osztályom örült, hogy végre én is tettem valami rossz fát a tűzre. Nagyot nőttem a szemükben, senkinek nem volt az osztályban, de még az évfolyamon sem, igazgatói intője. Csak nekem.

M OST AZONBAN MÁR BETÖLTÖTTEM A HARMINCAT.Lehet, hogy már az életem felén is túl vagyok. Tisztában vagyok vele, hogy anyányi felnőttként nem lehet már arra hivatkozni, hogy az apám így, meg az apám úgy.

Hogyan is okolhatnám őt azért, hogy a sikereimet kudarcként élem, és nem találom sem a helyem, sem a társam a világban.

Ilyen idióta ok -okozati összefüggés csak a pszichológiai szakkönyvekben létezik; a lány, akit nem úgy szeret az apja, ahogyan szüksége van rá, hanem csak úgy, ahogyan a saját neveltetéséből, saját erejéből futja rá, képtelen megbízni önmagában.

Inkább segít boldog-boldogtalanon, kéretlenül, Teréz-anyuként, hiszen önmagán segítenie eleve kudarcra ítélt vállalkozás.

És csakis olyan társat választ, tévedhetetlenül, bekötött szemmel, sötétben is akár, akinek elismeréséért, szeretetéért, ugyanúgy küzdenie kell, mint annak idején az apja elismeréséért, és a küzdelem éppolyan hiábavaló; még sincs vége sosem.

Minden egyértelmű jel ellenére a pszichológia tudományát magamra nézve érvénytelennek ítéltem. A maga nyakatekert elméleteivel, követhetetlen tolvajnyelvével nem vonatkozhat rám, csupán a többi emberre.

– Mit kell a múlton annyit agyalni?! Lépjél már túl rajta. Nőjél föl, fiam – intett mindig anyám, és én esküszöm, igyekeztem.

Restelltem nagyon, hogy még mindig itt tartok. Ahelyett, hogy végre felnőnék, mindenféle kifogásokat gyártok.

De mint egy elátkozott kályhához, úgy tértem vissza újból és újból apámho z, kuncsorogva elismeréséért. Ám benne annyi melegség sem volt irántam, mint egy hamvadó cigarettavégben, Karády Katalinnal szólva.

A Z APÁM TÁBORNOKszeretett volna lenni. Ő volt a legjobb tanuló, legjobb tornász és a legjobb stratéga a Ludovikán, a tábornokképzőben, ahova járt. Semmi nem állította volna meg, hogy tábornok legyen.

Így mesélte egyszer, nyolcéves koromban, amikor kettesben sétáltunk az utcán, karácsonykor. Neki nem volt kedve a nagymamámhoz menni karácsonyozni, így míg a család egyik fele ment, Mi– milyen büszke voltam –, a másik fele, együtt róttuk a kihalt, hideg karácsonyi utcákat.

Apámat akkor már három hónapja alig láttam. Kórházban feküdt, szívinfarktust kapott. Hetekig lebegett élet-halál között. De túlélte, és karácsonyra kijöhetett. Vele akartam lenni mindig, nehogy megint baja essék.

Azon a karácsonyon apu kézen fogott, és sétálni vitt. Mesélt a tábornokról, aki lehetett volna, és ötvenhatról, aki viszont csúnyán közbejött. Sokáig azt hittem, ötvenhat egy ember volt, aki jön közbe.

És mesélt arról is, hogyan lett majdnem híres focista is.

De annak is közbejött ötvenhat. Pedig nagyon ügyes hátvéd volt. Mokány, szívós, gyors lábú gyerek.

Apukám nem volt nagy, kicsi volt, és néha úgy nézett ki, mint egy nagyon kedves játék mackó. Gombszemekkel. Állítólag hasonlítok rá.

Úgy szerettem volna magamhoz ölelni néha, de eltolt magától, még karácsonykor is, a fa alatt. Azt hiszem, a szeretet minden megnyilvánulása vak riadalmat keltett benne. Ittam a szavait azon az estén, végig, míg beszélt, vadul nyargalt a szívem a dzsekim alatt az örömtől. Apu először mesélt nekem.

És utoljára. Soha többet nem mondott magáról semmit. Hiába kérdeztem. Bezárult, mint egy kagyló. Alig voltam nyolcéves.

Aztán volt még két infarktusa.

Tudtam, hogy nem vagyok elég jó lánya. Különben miért betegedne meg a szíve?

Ezt egyébként, ha nem tudtam volna magamtól, meg is mondta. Hogy legyek jó, különben elviszi a szíve.

– ELJÖSSZ A KÖNYVBEMUTATÓMRA?– kérdeztem apámat, mielőtt megjelent a Terézanyu. A foteljében ült, Népszabadságot olvasott, mint mindig. Fel sem nézett, csak foghegyről vetette oda:

– Nincs nekem időm ilyesmire.

És nem is jött el.

Ő volt az egyetlen, aki hiányzott.

3.

CSIRIBÁ' ÉS EGYÉB MICIMACSÓK

AKÖNYVEM KÉZIRATÁNAK BEFEJEZÉSE ELŐTT NÉHÁNY HÓNAPPAL CSODA TÖRTÉNT. Visszahívtak egy reklámügynökségtől. PR-asszisztensi munkát ajánlottak. Majd kiugrottam a bőrömből.

– Mikor tudna kezdeni?– kérdezték.

– Ma– feleltem lelkesen.

A cégvezető egy rövid lábú, hosszú törzsű, nagy fejű harmincas volt, aki néha bajuszt viselt. Ő lett a főnököm.

– Mi az a píár? – kérdezte az anyám.

Gondolkoztam.

– Rejtett, nem beavatottak számára alig felismerhetően működő marketingkommunikációs eszköz. Észrevétlenül hívja fel a figyelmed a médián keresztül bizonyos termékekre, vagy akár ideológiákra is, és óhatatlanul befolyásol a választásban vagy a véleményalkotásban – mondtam neki szabatosan, mint egy tankönyv.

– Átverés? – csodálkozott az anyám.

– Hát… fogalmazzunk úgy, hogy nem mindig a teljes igazságot mondja el – feleltem óvatosan.

– Ó – szólt anyám csalódottan –, most ez a munkád?

Nyilván neki sem volt könnyű feldolgoznia közszolgálati pályafutásom befuccsolását. Pedig oly büszke volt rám. A gyerek bemond a Rádióban. Bemondott.

Mivel kezdő voltam a reklámügynökségnél, nekem passzolták le a furcsa ügyfeleket. Az első ügyfelem egy producer volt. Legalábbis így mutatta be magát.

– Rónai Lukács vagyok – mondta–, de magának csak Luk. Mint Lucky. – Így kezdődött a telefonbeszélgetésünk.

– A következő projektről lenne szó – fogott bele hatalmas lendülettel Luk. – Partnereket keresek egy egész estés showműsorhoz, amelyben ötvözném a legszínvonalasabb magyar mulatós hagyományokat és a világhírű magyar varietét. Tudnak segíteni maguk?

A hangja alapján alig harmincas, gondosan manikűrözött, felnyírt hajú, pörgős, kokaint rendszeresen fogyasztó menedzsernek képzeltem.

Nagyot sóhajtottam. Ó, hát hogyne tudnánk segíteni. Nem mertem nemet mondani, mert alig egy hónapja dolgoztam a cégnél. Márpedig itt az volt az első számú házi szabály, hogy ügyfélnek nem mondunk nemet, akármennyire hülye legyen is.

Találkoztam a cirkuszos Lukkal egy kávézóban: nagyjából eltaláltam a figurát, valóban pörgött, mint egy búgócsiga. Az a fajta középkorú férfi volt, aki jól ápolt harmincasnak képes kinézni nagyjából hatvanéves koráig. És természetesen harmincasnak is képzeli magát még járókerettel és hallókészülékkel is.

Fülig érő, hátranyalt sötét haja volt, csillogóan fekete. Eszembe jutott, hogy festeti. Arca sima és napbarnított volt, pedig februárt írtunk. Elképzeltem kerek kis szoláriumszemüveggel a fején.

– Szóval – nézett rám komolyan Luk –, térjünk a tárgyra. Showelemek: tűznyelők, kötéltáncos, zsonglőrök, mindez operettbetétekkel a legjobb magyar operettekből. El tudja képzelni, amint valaki a kötélen egyensúlyozva énekli a csárdáskirálynő híres belépőjét?

Szórakozottan bólogattam, míg kevertem a kávémat.

Türelmesen végighallgattam az egészet. Luk búcsúzásképpen megesketett, hogy ötletét titokban tartom. A konkurencia miatt– magyarázta. Megértően bólogattam, mint egy pszichiáter.

Aztán írtam egy kisebb tanulmányt, hogy miképpen lehet ezt a baromságot piacra dobni. Nem volt semmi értelme. De rajtam ne múljék, ha valaki hülyét akar csinálni magából.

A következő személyes találkozónk ugyanabban a kávézóban zajlott, és Luk öltönyben- nyakkendőben jelent meg. Arcán hamiskás mosoly játszott.

– Tanulmányoztam az ajánlatát – nézett rám –, köszönöm, nagyon alapos munka. Bólintottam. Ő meg hallgatott.

– És? – kérdeztem hát.

– Be kell vallanom valamit.

– Mit?

– Csak vicc volt az egész – bökte ki bűnbánó arccal.

– Milyen egész? Nem értettem.

– Hát az egész varieté meg showműsor. Csak vicc volt– magyarázta.

– Tényleg? – szóltam, ahelyett, hogy elmész, te barom, a fenébe.

– Aha. Csak teszteltem. Nekem is van egy kis marketingkommunikációs cégem, és épp egy jó szakembert keresek. Gratulálok. Maga nagyon jó szakmailag. És az emberekkel is tud bánni – és kacsintott, mint egy háromdimenziós pénztárca a falusi céllövöldében.

– Köszönöm – feleltem, és leküzdöttem a késztetést, hogy felrúgjam a székét, melyen hintázott. – Mi a neve a cégének?

– GiantCom– felelte vigyorogva–, tudja, vanöniróniám.

– GiantCom? Véletlenül ismerem is.

– Ne mondja! Ez nagyszerű! Honnan tud rólunk? –ragyogott.

– Voltam önöknél interjún. Egy PR-asszisztensi állás miatt. Vissza sem hívtak.

Meg se rezzent. Szótlanul hintázott a székén, és kihívóan legeltette rajtam a gusztustalan szemét.

– Dolgozzon nekem– csapott a térdére. – Személyi és PR-asszisztens. Egy okos kis nőt akarok, aki segít mindenben, elkísér minden fontos tárgyalásra… külföldre is. Csak biznisz- klasszon, és csak Hiltonban… Minden kötelezettség nélkül, persze.

És rám kacsintott a rőt színű rókaszemével. Nem hittem el. Ilyen nem csak a filmekben van? Ekkora pöcs tényleg létezik?

– Mit kér érte? – kérdezte.

Ez azt hiszi, villant át az agyamon, hogy megvehet engem.

Végül is, miért ne mondhatnék egy tarifát? Vettem egy nagy levegőt.

– Szeretnék egy meggypiros Opel Corsát – mondtam.

– Hogy mit?– hökkent meg.

– És egy saját kis garzont.

– Garzont?– meredt rám elhűlve.

– A tizenkettedik kerületben, a hegyen – bólintottam.

– Ja, és a meggypiros Corsából elég a háromajtós modell is. Nem gond.

– Most viccel?– nézett rám kiguvadt szemekkel.

– De a garzon legyen panorámás – mondtam.

– Na de… – kapkodott levegő után.

– Csak nem találja soknak?! Ezekért? – kérdeztem, és agresszívan két marokra fogtam a saját melleimet.

Majdnem elájult.

– Mennem kell– szóltam, és felálltam. Búcsúzóul kicsit még meglengettem a melleimet. – Örülök, hogy megismerhettem.

– Hülye kis kurva – köpte utánam halkan, gyáván, és helytelenül hosszú ú-val. Még a hülyét is pontos j-vel ejtette, a nyomorult.

– Az én kelyhemből mannát te nem szürcsölsz, paprikajancsi! – üvöltöttem, és végre kirúgtam alóla a széket, hogy elterült a kávézó hajópadlóján, mint egy ordas nagy béka. Persze, sajnos, nem szóltam semmit. Csak elvonultam, emelt fővel.

Legalább szembe köptem volna, vagy valami. A cégnél is fel akartam mondani, aztán mégsem tettem. Valamiből élni kell. Anyám mindig mondta.

Míg orromat lógatva ballagtam visszafelé a munkahelyemre, komoly döntést hoztam: befejezem végre a könyvem kéziratát. Hátha lendít valamit az életemen.

Elmeséltem Lujzinak is a döntésemet telefonon azon melegében:

– Na végre! – mondta Lujzi.– Nem is értem, mit kotlasz annyit. Nem a háború meg békét írod, nem? Vagy a Karamazov testvéreket. Kiadót találunk majd seperc alatt, ne izgasd magad.Viszont jövő hét szerdán ráérnél? Délben?

– Elvileg dolgozom.

– Gyere már el velem a válóperes ügyvédhez, lécci. Tudod, mennyire parázok az ügyvédektől. Soha egy hangot nem értek abból, amit magyaráznak. Eljössz velem, igen, koszi?

– Ott leszek– feleltemelszántan, mint egy ENSZ-béketárgyaló. A jó barát tudja, hogy mi a dolga.

Délelőtt tízre voltunk hivatalosak az ügyvéd úrhoz, aki egy Andrássy úti palota harmadik emeletének lakosztálynyi terében rendelt. Vártam a szokásos gipszstukkókat a mennyezeten, meg a kristálycsillárokat és az afgán háborús árvák által kézzel csomózott perzsaszőnyegeket a padlón, de semmi. Visszafogott eleganciájú, sötét bőrkanapé és bőrfotelek, króm-üveg asztal és iratokat tároló üvegvitrinek, és a legmodernebb, csöpp kis Apple-számítógép az íróasztalon. Egy hatalmas, lapos televíziókészülék és néhány fekete-fehér, kortársnak ható festmény a falon, amely annyira hószín volt, hogy szinte viszketni kezdett a tenyerem, hogy magam is valami kortársat pingáljak rá, fekete szemceruzával, míg várakozunk a Zügyvéd úrra. Lujzi csak így emlegette, idegesen. Jéghideg Evian ásványvizet kortyolgattunk.

Tíz perc kortyolgatást követően feltűnt az ajtóban a Zügyvéd úr. Széles mosollyal hozzánk sietett, felsőtestét finoman meghajtva, mélyen szemünkbe nézve köszönt. Először Lujzival fogott ünnepélyesen kezet, majd velem.

Olyan érzésem támadt, mintha egy nagyszabású színmű előjátékát látnám.

Az ügyvéd extravagánsan öltözködött. Tetőtől talpig feketébe. Leginkább öltönyre emlékeztető valami volt rajta, de ordított róla, hogy nem konfekció, hanem saját stylist vagy tervező munkája. Úgy festett, mint egy mérsékelten eredeti, mégis méregdrága New York-i festőművész vagy hollywoodi filmproducer. Nem az a nyugdíjas nindzsa, mint Andy Vajna, hanem inkább nyiszlett, de intellektuális forma, mint Woody Allen. Kopaszra borotvált, ősz borostákkal pettyezett, okos koponyát viselt a nyakán, mint mákszemek a porcukron.

– Az ördög ügyvédje, műanyag, fröccsöntött kínai változatban – súgtam oda epésen Lujzinak. Lujzi egyetértően kuncogott.

A Zügyvéd leült az egyik bőrfotelbe, körülményesen keresztbe tette lábait, majd feltett néhány rövid és tárgyilagos kérdést Lujzinak. Aztán egyszerűen, érthetően elmagyarázta, mi vár rá a bontóperen.

– Csak ne izgassa magát semmin, kisasszony – fejezte be, és Lujzi elolvadt a rég nem hallott megszólítástól –, minden a legnagyobb rendben lesz.

– Akkor végeztünk is? – kérdezte Lujzi megkönnyebbülve.

– És ön? – kérdezte váratlanul felém fordulva a férfi.

– Én nem válok – feleltem zavartan.

– Ő egy boldog szingli– grimaszolt Lujzi.– Neki csak állásproblémái szoktak lenni.

– Ó – mondta a férfi –, tehetek esetleg valamit önért?

Rettenetesen zavarba jöttem.

– A barátnőm tíz évig volt újságíró – csacsogta Lujzi–, bár sajnos most nem ezen a területen dolgozik.

– Egész véletlenül – az ügyvéd finoman, cinkosan elmosolyodott– elég komoly kapcsolatrendszerrel rendelkezem a média területén is. Ha kapok egy telefonszámot és egy szívít– így mondta, szíví –, meglátom, mit tehetek önért.

– Ó, igazán nem… – akartam mondani, de közbevágott.

– Nekem ez semmiség. Örülök, ha segíthetek. Így mennek előre a dolgok, mindig mondom.

Átnyújtottam a névjegyemet – még mindig hordtam néhány Petőfi rádiósat, talizmánként. Mielőtt odaadtam, áthúztam az MR lógóját.

– Ó, csak nem rádiós volt? kérdezte, kedvtelve forgatva a névjegyemet.

– De– feleltem pirulva.

– Akkor biztosanjó szakmailag.

– Kirúgtak – feleltem tényszerűen.

– Az nem feltétlenül az alkalmatlanságát bizonyítja. Sőt – mondta, és kedvesen mosolygott rám. – Küldje át az önéletrajzát.

Levett a lábamról, mit tagadjam.

– Tökre bejöttél a pasinak – mondta Lujzi, már az Andrássy úton kutyagolva. – Fogadjunk, hogy még ma felhív valami átlátszó ürüggyel.

– Ugyan– legyintettem.– Tudod, hányan kérték már el ugyanezzel a dumával a névjegyemet?

De azért átküldtem az önéletrajzomat az ügyvédnek. Sosem lehet tudni.

És igaza lett Lujzinak. Ha nem is aznap, de néhány nap múlva felhívott az ügyvéd.

– Lenne kedve velem ebédelni, kisasszony? – kérdezte. – Átnéztem a szívíjét. Meg kell mondanom, hogy le vagyok nyűgözve a szakmai múltjától – búgta a telefonba. – Érdemes lenne beszélgetnünk a jövőjéről.

Mintha hájjal kenegetett volna.

Valami ürüggyel leléptem a cégtől ebédidőben. Elrohantam találkozni az ügyvéddel.

Pontosan ugyanúgy nézett ki, mint a múltkor, a New York -i festőművész imázsban nyomta. Mikor levette a zakóját – előtte úriember módjára engedélyemet kérte, amelyet kegyesen megadtam neki–, észrevettem, hogy törtfehér inge kézelőjében dobókockát formázó arany mandzsettagombot hord. Utoljára apámat láttam mandzsettagombbal.

Az ügyvéd rengeteget beszélt, mindenféléről, de nem bántam: szórakoztató volt, mint egy stand-up komedista.

Amikor szünetet tartott magánszámai között, akkor tiszta, aranybarna tekintetét mélyen az enyémbe fúrta, és kissé áthajolva az asztalon, ilyeneket kérdezett:

– Milyen jövőt képzel el magának, Kata? Szíve szerint mivel foglalkozna?

– Szoktam– feleltem óvatosan – ...írogatni.

– Ír! Hát ez csodálatos. Elolvashatnám egy-két írását?

– Ö… hát persze – feleltem zavartan.

– Én is számtalanszor elhatároztam már, hogy megírom az életemet. Kész regény.

– És?

– Fejben kész is. De sose lesz türelmem leírni. Minden tiszteletem az öné. Megkérdezhetem, hogy miért ír?

– Hát… nem is tudom. Gyerekkorom óta csinálom. Sokat segít.

– Keresi önmagát – bólintott mindentudóan.

– Szerintem is az a legfontosabb, hogy az ember rátaláljon a belső egyensúlyára. Az írás erre kiváló spirituális eszköz.

– Szoktam jógázni is – tettem rá egy lapáttal. Kiegyensúlyozott nő benyomását akartam kelteni.

– Az jó. Én is jógázom, sőt egyszer majdnem felcsaptam jógaoktatónak.

– Jógaoktatónak? Szokatlan választás egy jogásznak, nem?

Legyintett.

– Számtalan kiugrási kísérletem volt már a jogi bizniszből. Például a jóga. Még Indiába is elmentem tanulni. De nagyon untam– mondta.

– Tulajdonképpen én is csak egyszer voltam jógázni életemben. Akkor is röhögőgörcsöt kaptam valami ájtatos pózban, négykézláb – vallottam be megkönnyebbülve.

– Igen– lelkendezett az ügyvéd –, ez a másik. Hogy rám jön a röhögés jóga közben. Az ebéd végére már tegeződtünk.

ABARÁTAIMNAK CSAKZÉ VAGYOK– mondta nekem, én pedig nem kérdeztem vissza, mi jelent az, hogy Zé. Jól illett misztikus, titkokat sejtető alakjához.

Zé ebédmeghívásai egyre sűrűsödtek.

Mikor az első vacsorameghívás megérkezett, felhívtam Lujzit, és beszámoltam kezdődő liezonunkról.

A vacsorameghívás, a kétévesek is tudják, fordulópont egy kapcsolatban. A közelítő éj árnyékában mindenféle romantikus képzetei támadhatnak egy férfinak és nőnek evés, pláne emésztés közben, amikor a vér lefelé zúdul a testben, és ott lent megül.

– Nem hiszem el, hogy randizol a válóperes ügyvédemmel! – visította Lujzi a telefonba.

– Zavar?– kérdeztem.

– Csak arra esküdj meg, hogy mielőtt kimondják a válásomat, nem balhézol össze vele, pláne nem szakítasz. Annak biztosan én innám meg a levét.

– Jó – egyeztem bele. Nem esett nehezemre ilyet ígérni, Zé társaságát szórakoztatónak és vonzónak találtam.

Zé ugyan rengeteget beszélt, lyukat a jóllakott hasamba, de nem bántam. Az a fajta férfi – konstatáltam –, akinek feltesz az ember önmagáról egy kérdést fél kilenckor, és még éjfélkor is arra válaszol. De legalább röhögni lehetett vele.

Hamarosan olyan rendszerességgel étkeztünk együtt, mint egy menzán, csak jóval magasabb színvonalon. Nem egészen értettem, hogyan lehet ennyi ráérő ideje, de kérdezősködni nem akartam. Annyi világosan kiderült, hogy nőtlen, és ez éppen elég volt.

Továbbá párszor könnyedén elejtette, hogy az ő korában és helyzetében már megengedheti magának, hogy élete kiteljesítésén fáradozzék, és ne gebedjen bele a munkába. Régebben elsősorban ingatlanügyekkel foglalkoztam – mondta–, de ma már csak hobbiból vállalok el, kizárólag szimpatikus ügyfeleket. Szerencsésen túl vagyok a karrierépítésen.

Hogy pontosan milyen karriert épített, és hogyan, azt nem mondta. Én meg nem kérdeztem. Kocsijának és ruháinak márkája alapján arról fantáziáltam, hogy egy visszavonult, egykoron nagymenő szerencsejátékossal van dolgom. Esetleg jó útra tért bankrablóval. Persze az ügyvédi praxis volt a kézenfekvő magyarázat, pláne az ingatlanbizniszben, de abban egy csepp romantikát sem találtam.

Bizonyos napokon Zé úgy nézett ki, mint az öreg Ken – Barbie baba apósa – kínai verziója, fél lábbal a sírban. Azzal mentegettem, hogy nyilván hét lakatra zárt ajtók mögött, nagy tételben pókerezett álló éjszaka, persze csak nosztalgiából.

Kétségtelen, hogy életkora apámét idézte, de egyébként mindenben az ellentéte volt. Olyan kedves és figyelmes velem, amilyen ő sohasem volt.

Akinek kedves az apukája, annak hiába is magyaráznám, micsoda delejes hatással lehet egy nőre egy pótapa. A korkülönbség nem számít. Sosem késő újra kislánnyá lenni. Ha ez az ára, hát ez az ára.

ZÉÚGY ÉS ODA TETTE A SZÉPET, AHOVA KELLETT.

Mintha én egy világszép királylány lennék. És ő nagyon akarná a kezemet, a fele királyságomat, az eszemet, de még az összes háklimat is.

Naponta számtalanszor felhívott, és állandó sms -és e-mail kapcsolatban álltunk. Apró, kedves csacskaságokat írtunk egymásnak. Egyre-másra színpompás programokkal állt elő: vacsora, színház, mozi, kiállítás. Kortárs festők kiállításainak megnyitóira jártunk különböző elegáns kis galériákba, és a vadul pezsgőző közönség tagjai előre és tisztelettel köszöntötték Zét. Engem pedig leplezetlen kíváncsisággal méregettek. Mint egy eladó ló, úgy éreztem magam.

– Rá se ránts – súgta Zé, mikor megjegyeztem, hogy úgy érzem magam, mint egy lóvásáron. – Csak irigykednek és találgatnak, ki lehet ez a sugárzó, fiatal nő az oldalamon. Zé nem csupán a szememet dicsérte, hanem a humorérzékemet, nem csupán az alakomat, hanem a kreativitásomat.

Megosztottam vele, hogy regényt írok, és már majdnem befejeztem. Azonnal elkérte és elolvasta.Odáig volt érte. Értem, azt hittem.

M ECENATÚRA

Lehetséges írói karrierem leglelkesebb támogatójává vált. Biztatott, hogy ne aggódjak, adjam ki bátran kezemből a kéziratot, bízzak az univerzumban, és sikeres lesz. Úgy kellett a

biztatása a hosszú munkanélküliség által csúnyán megtépázott önbecsülésemnek, mint egy falat kenyér.

Rajongott az írásaimért. Szerette, ha felolvastam neki, és szégyenlősen bár, de lelkesen olvastam. Mindig ott nevetett fel és érzékenyült el, ahol kellett. Ennél nagyobb elismerést író ember nem is kaphat. Odáig voltam. Érte.

Egyszer, egy közös vacsora során szó szerint idézett egy neki írott e -mailemből: mikor csodálkozva kaptam fel a fejem az ismerős szófordulat hallatán, mosolyogva húzott elő zakója zsebéből egy gondosan összehajtogatott papírlapot.

– Kinyomtattam– mondta–, mert annyira tetszett, hogy azt akartam, mindig nálam legyen. Majdnem elbőgtem magam. Abban a pillanatban a fele királyságomat odaadtam volna azért, hogy én magam lehessek az összehajtogatott A4-es papírlap a belső zsebében.

– Micimacsó! – idézte az írásom címét. – Hogy jutnak neked ilyenek eszedbe?!– kérdezte fejét csóválva, és aranybarna tekintetével lágyan megsimogatta a nem is tudom, mimet. A fejem búbjától kezdve a fenekemen át a térdem kalácsáig mindenemet. Legalábbis így éreztem.

Dicséretei olyan állhatatosan melengették didergéshez szokott lelkemet, mint egy merülőforraló.

Éjszakákon át töprengtem egy-egy mondaton, csak hogy újból és újból megkaphassam dicséretét, mint egy rendes magaviseletű ló az extra kockacukrot.

Zé tekintete, akárcsak mimikája, annyiféle módon tudta kifejezni irántam táplált érzelmeit, ahány árnyalata van a tengernek vagy az ég boltjának. Örültem volna, ha nem csupán a tekintetével simogat, de beértem ennyivel. Csak lassan a testtel, gondoltam fegyelmezetten.

Olyasmi volt, röviden, mint egy intellektuális cukrosbácsi.

Zé egy napon CD -vel lepett meg, amelyre kizárólag maga válogatta számokat írt ki. Például Louis Armstrong Wonderful Worldjét, Roberta Flack Killing Me Softlyját, Aretha Franklintól a Say a Little Pray for Me-t, Betty la Belle Somebody Loves You Babyjét és a Perfect Dayt Lou Reedtől.

Ez volt a top öt számom a cédén. Rongyosra hallgattam őket.

K IVÉTEL NÉLKÜL MIND A SZERETETRŐL VAGY SZERELEMRŐL SZÓLTAK.

Nick Hornby Pop, csajok, satöbbi könyvének sokszori elolvasása óta tudom, hogy óriási jelentősége van magunk által összeállított cédét ajándékozni kedvenc számainkkal egy ellentétes nemű embernek. Megmutattam Lujzi barátnőmnek a best of cédét:

– Úristen – mondta Lujzi döbbenten–, ez nagyon durva. Ez egy nagyon profi szerelmi vallomás.

Elégedetten bólogattam. Ja, szerintem is, mi más lenne? A biztonság kedvéért megmutattam másik két barátnőmnek, Marcsinak és pirkóvikinek is. Viki könnyekig hatódott.

– Ez gyönyörű – sóhajtotta. – De jó neked! Iszonyúan romantikus és gyöngéd lelkű férfi lehet.

Marcsi józanabb volt:

– Tényleg nagyon szép popzenei kollekció, de mondani nem mondja? Hogy mit akar? Ingattam a fejem.

– Kár – mondta Marcsi–, azért nem lenne rossz, ha mondana is valamit. Vagy nem? Mióta is tart már ez a ti… izétek? Azt sem tudom, mi ez egyáltalán köztetek.

Hát sajnos, azt én sem tudtam.

Agyamra megy néha Marcsi a racionalitásával. Mióta tart, mióta tart! Nem mindegy?!

– Majdnem három hónapja – számoltam mégis utána, és magam is meglepődtem. Három hónap! Az nagyon sok. Vagy nem?

– Hát, akkor már ideje lenne színt vallania – mondta Marcsi.

Nagyon nem örültem, hogy ezt mondja. Ez a kellemetlen a jó barátnőkben, hogy kimondják, amit magunk előtt szeretnénk jól elsumákolni.

Ám én minden áldott reggel, ébredés után, még az ágyból, a távirányítóval elindítottam a CDlejátszót.

Somebody loves you baby, you know who it is – énekeltem együtt Bettyvel, és kérdésére, „Ugye tudod, ki az, aki szeret ?”, úgy éreztem, pontosan tudom a választ. Erre reggeliztem, erre mostam fogat, erre is lélegeztem már.

Az öcsém és csaja, akikkel együtt éltem, határozottan megtiltották, hogy hétvégén betegyem a CDt, annyira torkig voltak, én viszont nem tudtam betelni vele. ZÉ TÁRSASÁGÁBAN ÚGY BOHÓCKODTAM, MINTHA AZ ÉLETEM MÚLOTT VOLNA RAJTA.

Annyit nevettem vele estéről estére, hogy Lujzi meg is jegyezte (Éppen együtt ebédeltünk a munkahelye pazar menzáján, ahol nemcsak azért volt érdemes enni, mert sokat és jót adtak, hanem mert ráérősen lehetett nézegetni a férfiakat is. Majdnem úgy, mint egy strandon. Lujzival ebben igazán összeszokott párost alkottunk.):

– Te, Kata, most jöttem csak rá, mi változott meg a fejeden.

– Mi?

– A szád – mondta Lujzi.– Határozottan teltebb lett. Vagy a fejed lett kisebb? Mindegy, jól nézel ki. Olyan… mókás lett a fejed. Mintha nagyon sokat kefélnél.

Lujzinak ez volt a mániája, hogy ha egy nő jól néz ki, az csakis attól lehet, hogy bőséges és kielégítő nemi életet él.

– Biztos azért, mert nagyon sokat nevetek – mondtam neki.

– Az ügyvéddel? Az Izével? – kérdezte.

– Zével – mondtam sértődötten. – Egy jó röhögés néha felér egy orgazmussal – mondtam.

Lujzi erre röhögött.

– Hát, jobb híján… – vágott felém gonoszkodva a szemével.

Lujzi válását szerencsésen kimondták, és többé nem találta szimpatikusnak Zét. Már az elején sem volt az – magyarázta –, szerintemigazi műmájer. Csak hülyít téged – mondta ki ítéletét, Lujzinak nem szokása laca-facázni.

Viszont még ezzel együtt is örültem Lujzi felfedezésének.

K EDVTELVE NÉZEGETTEM MAGAM A TÜKÖRBEN. Az anyjaszemit, hát tényleg megnőtt a szám – konstatáltam boldogan, és ezt is Zé javára írtam. Mióta az eszemet tudom, vágytam egy kicsit teltebb ajkakra, az ugyanis szerintem roppant nőies. Márpedig ha én búval baszott vagyok és mosolytalan, legfeljebb egy sápadt vízszintes csík jelzi a szám helyét. De most tetszett a fejem, és kedvtelve nézegettem az alakomat is, ami csodával határos módon őrizte formáját, annak ellenére, hogy az elmúlt tíz évben kínos gonddal kerültem minden testedzési lehetőséget. Hosszúkás volt és izmos a combom és a karom, a derekam bár hosszabb is lehetett volna, de legalább volt, és karcsú volt, felette kerekedett a két mellem, alatta pedig a fenekem– még mindig őrizte a fürdőruha pántjainak csíkját, a nyár halvány lenyomatát.

Úgy vélekedtem, ha a fejemben lévő dolgok ennyire tetszenek Zenek, kedvére való lesz az is, ami a fejem alatt található.

Végül is, közel három hónapja folyamatosan pettingelünk fejben. Nem csoda, hogy Lujzi szerint úgy festek, mint aki sokat kufircol. Bizakodtam. Vártam.

KONKRÉTAN NEM KELL AZT SIETTETNI. Semmit nem rühell úgy férfiember, mint a sürgetést. Rendes nő nem firtat szándékokat. Kivár. És közben csilingelve kacag minden poénon. Zé, ha csak tehette, a közös programok előtt értem jött, és éjszakánként gondosan haza is fuvarozott.

Ez a teljes körű gondoskodás számomra ismeretlen és lenyűgöző volt. Kényelmes, meleg és gyors autója volt. A kéken derengő műszerfalon digitális számpár mutatta, hogy odakinn farkasordító hideg van, én meg itt ülök a jó meleg bőrülésben.

Tíz éve éltem Budapesten, vagy külső pesti, vagy belső, gettómélyi kerületekben béreltem lakást: tíz éve jártam haza egyedül, gyalog vagy éjszakai járatokkal éjnek évadján. A tíz év alatt csak háromszor támadtak meg, egyszer pisztolyt fogtak rám, egyszer fojtogatni kezdett egy dagadt barom, egyszer pedig sihederek vettek körbe bicskát villogtatva. Egy évtized alatt nem is olyan rossz statisztika.

Másként is lehet élni, csupán azért, mert valakinek fontos a biztonságom, és vigyáz rám. Egyik este– ugyan már március végét írtunk, de kellemetlenül hűvös, esős-szeles tavasz volt– Zé rosszallóan csóválta a fejét, és megkérdezte:

– Fázol?

Pulóverben voltam, a télikabátomat már nem hordhattam, más holmim meg nem volt.

– Nincs átmeneti kabátod? – kérdezte.– Pont erre az időjárásra találták fel. Sosem volt– akartam mondani, de lenyeltem, csak megráztam a fejem.

– Vegyünk neked egy könnyű kis kabátot – mondta. –Szívesen elkísérlek.

– Nem– mondtam neki határozottan –, most nem. Másnap este egy halványszürke, térdközépig érő, karcsúsított, gyönyörű kabáttal várt az autójában.

– Én ezt nem fogadhatom el – mondtam.

Rettenetesen zavarba jöttem.

– Ne hülyéskedj, már miért ne fogadhatnád el? – kérdezte szélesen mosolyogva.

– Mert én… nem tudom semmivel sem viszonozni– nyögtem kínban.

– Már hogyne viszonoznád! – felelte, tettetett felháborodással. – És a társaságod?

Simogattam a kabát finom szövetét. Egy vagyonba kerülhetett. Sosem volt még ilyen szép holmim. Lekötelezve éreztem magam. Kényelmetlen, szorító érzés volt.

U GYANAKKOR MEG IS HATÓDTAM. GONDOSKODIK RÓLAM EGY FÉRFI. NAHÁT. Belebújtam a kabátba. Éppen passzolt.

– Ragyogóan nézel ki – felelte Zé áhítattal.

– Képzeld, lehet – mondtam neki, hogy oldjam saját zavaromat –, hogy egy kiadó ráharapott a könyvemre.

– Ó, tényleg? – kérdezte.

– Lehet, hogy kiadják.

– Hát ez fantasztikus – mondta színtelen hangon, és elkapva rólam tekintetét, beindította a motort.– Hova menjünk ma este?

– Nem is örülsz neki? – csúszott ki a számon. Lehetetlen volt nem észrevennem hangulatváltozását.

– Már hogyne örülnék! – lelkendezett kissé túl széles mosollyal. – Körülrajongott író leszel, figyeld csak meg! Menjünk ma is az indiaiba enni?

Az indiaiban Zé estéről estére csak mesélt és mesélt magáról, megállíthatatlanul. Mesélt kezdő ügyvédként dédelgetett illúzióiról; a személyes szabadságjogok korlátozását választotta szakterületéül.

– Micsoda röhejesen naiv választás egy diktatúrában – legyintett lemondóan. Mesélt még mindig dédelgetett ábrándjairól, hogy filmes legyen, producer vagy rendező. Mesélt a szenvedélyek birodalmába tett kirándulásáról – szerencsejáték-függés, majdnem ráhibáztam – és szerencsés megmeneküléséről. Mesélt két elrontott házasságáról. Én rontottam el – fűzte hozzá. Egyikből sem született gyerekem. Sajnos. Mire valamirevaló apa válhatott volna belőlem, megvénültem – mondta, úgy, hogy majd megszakadt érte a szívem.

Én lehetek az utolsó esélye! – gondoltam vakmerően.

Zé néha felszólított, hogy én is meséljek, de azért folytatta, ahol abbahagyta. Nem bántam, hogy ő beszél inkább.

Szorgosan kérdeztem és kérdeztem, mint egy jó riporter vagy pszichológus. Megtisztelőnek éreztem, hogy megnyílik nekem, és beleszerethetek egy esendőnek mutatkozó férfiba. Bizalmát oly büszkén viseltem, mint egy gyönyörű, láthatatlan ékszert.

Szeretni mindig is mámorítóbb érzés, mint szeretve lenni.

Hát még mennyivel biztonságosabb.

Egy éjszakán Zé kártyatrükköket mutatott be nekem. Eltüntette és elővarázsolta a pikk királyt és dámát. Egy hamiskártyásnak vagy egy bűvésznek van ilyen ügyes keze.

Azon az estén olyannak láttam őt, vékony szárú, okos szemüvegében, mint egy megvénült Harry Pottert. Akiről öregkorára kiderül, hogy nem is varázsló, hanem egyszerű megélhetési bűvész.

Nuku varázserő. Ám ez a felismerés nem hagyott keserű, gyógyíthatatlan nyomokat benne. Kisfiús derűvel veszi tudomásul, hogy varázstudománya arra korlátozódik, hogy nyuszit tartson a kalapjában, és ha nagy gáz van, előrántsa. Rájött, hogy ezekkel az édes kis trükkökkel is meg tudja bűvölni az arra fogékonyakat.

– Mármint téged, Katikám! – röhögött Lujzi barátnőm ordenáré módon, mikor elfúló hangon meséltem neki a kártyatrükkös romantikus estéről. – Beszarok!

C SIRIBÁ'–A NAGY BŰVÉSZ, BESZAROK!

Még a nyuszit is kihúzná a cilinderből, csak megússza a tili-tolit, érted? – röhögött Lujzi. És közönséges módon előre-hátra mozgatta a csípejét, mint a kantinban a sorkatonák

kimenő után.

– Én igenis szeretnék nyuszika lenni a kalapjában? –mondtam neki erre sértődötten.

– Nyuszika?! De te egy vérnyúl vagy! Vérnyulat senki nem akar a kalapjába! – röhögött Lujzi.

– És ne Csiribázzad, cseszdmeg – kiabáltam.

– Hívjam inkább Zé bácsinak?

Nem érdekelt, mit mond Lujzi.

Zé vékony ujjai, ápolt kezei, ahogy fogta velük a bőrborítású kormánykereket, megbabonáztak minden este. A gyűrűsujján egyszerű ezüstkarika volt. Néztem. Arra gondoltam, hátha ma. Este végre megfogja a kezem. Hallgatunk majd megilletődötten, izzadó tenyérrel, és ha alábbhagy illetődésünk, akár csókolózhatunk is. Aztán megálltunk a házunk előtt.

NYOLCKER VS.GAZDAGOK ÉS SZÉPEK

A mi házunk, a 16 -os számú, a nyolcker mélyén állt. Szerettem ott lakni. Azzal együtt, hogy az egész környéknek olyan hangulata volt, mintha valami könyörtelen ostrom alatt állna, ki tudja, mióta. A házak, egykori bérpaloták, kivétel nélkül úgy festettek, mintha rommá lőtték volna őket, és bármikor összeroskadhatnának, akár egy fájdalmasabb sóhajtól is. Zé el volt bűvölve:

– Te aztán a dolgok sűrűjében élsz. Egy írónak ez kész főnyeremény – magyarázta.

A házunk tőszomszédságában egy hajléktalanszálló működött az Üdvhadsereg üzemeltetésében, ezért minden áldott reggel, délben és este hosszú sor kígyózott a kapuja előtt. Meleg ételre és fedélre váró emberek hada, akik úgy néztek ki, mintha egy soha véget nem érő ütközet túlélői lennének.

Háborús környéken éltem, röviden.

Háborús környéken éltem, röviden.

os számú ház földszintjén azonban volt egy elvarázsolt, békebeli üzlet, két négyzetméteren.

Egyszerű vegyiáru -és háztartási boltnak tűnt első látásra, ahol a patkányméregtől a százas szögön át az úszógumiig bármit lehetett kapni két négyzetméteren, és ahol este tízkor is égett a villany, mert a tulaj egy csupasz villanykörtével megvilágított asztalnál zsugázott a haverjaival.

Az üzletnek égboltkékre festett vasajtaja volt, és a lelkiismeretes boltos fehér krétával felírta rá az aktuális kínálatot, mint a menüt a vendéglőben.

Az egyik héten: Ciroksöprű

Szunnyogháló

Locsolócső

Felmosó-vödör

Ruhaszárritó-kötél

A másik héten meg: Szögbelövő Festék Partfis Mosópor Kalapács Villanykörte

Akínálat minden héten változott. Minden héten megcsodáltuk, úgy, ahogyan egy felkavaró szépségű műalkotást szokás.

– Olyan, mint valami vers, nem? Ráolvasó. Mágikus szavak, ha helyes sorrendben lassan mormoljuk, bűbájt lehet gyakorolni velük – mondta Zé tűnődve.

Vékony és magas, de végtelenül kedves hangja volt.

Ha egy közepes vízhozamú, de gyors patak megszólalna, így hangzana.

Minden héten kívülről tudtam az aktuális verset. Úgy mormoltam magamban, mint valami mantrát.

M ANTRA

Egy kora tavaszi estén a boltajtó előtt ültünk megint, a kocsiban. Zé egyszer csak rám nézett, hosszan, gyengéden, és két ránc jelent meg az orra tövében, mint mindig, ha mosolyogni készült:

– Mit szeretnél? Idevarázsolom neked. Csukd be a szemed.

Most! Akkorát lódult a szívem, majd kirepített a szélvédőn át.

Vártam, lélegzetet is alig mertem venni.

Éreztem a levegőben valamit, tán a hirtelen túlcsorduló gyengédséget, vagy a lehúzott ablakon át beáramló kutyaszar-és villamossínolaj-szagon túl a közeli Kerepesi temetőből érkező tavasz fanyar illatát, nem tudom, de tudtam, most, most… elcsattan az első csók.

Ebben a pillanatban csattant valami a motorháztetőn. Akkorát ugrottam ültömben, hogy bevertem a fejem a karosszériába, és csúnyán káromkodtam is.

– Akkurva életbe, mi ez?!

Pedig megfogadtam, hogy Zé előtt nem káromkodhatok, mint egy kocsis.

A gyér közvilágításból egy bozontos alak sejlett elő, aki félig a motorháztetőn feküdt. Mennyire kell részegnek lenni valakinek ahhoz, hogy egy álló autót elüssön? A gázoló nagy nehezen talpra kecmergett, csodálkozva bebámult a szélvédő üvegén, majd vészesen tántorogva, szentségelve ráncigálni kezdte a sliccét, és hosszan csobogva áztatta az autó jobb első kerekét.

– Micsoda fantasztikusan szürreális környéken laksz te – szólalt meg erre Zé röhögve. – Ilyen se történik mifelénk, Budán. A gazdagok és szépek nem hugyozzak le egymás Mercedesét.

Így sajnos nem derült ki, hogy Zé megcsókolt volna-e, ha történetesen éppen akkor nem esik rá az autójára egy seggrészeg polgártárs.

Röhögtünk, persze, akkor is, meg mindig, egyre nagyobb lett a szám, és rengeteget beszélgettünk is. Mindenről.

Egyetlen témát kínosan kerültünk: mégis, mi a frász történik közöttünk. Persze én már rég meg voltam róla győződve, hogy ez szerelem.

„Somebody loves you baby, you know who it is” – Betty la Belle megmondta nekem, minden reggel. Egyébként minek ajándékozna egy férfi egy nőnek ilyen cédéválogatást?!

Nem is kérdeztem semmit Zétől. Egy rendes nő, az nem kérdez. Pláne nem ilyesmit. „Ne haragudj, te most belém vagy esve? Vagy mi van?”

Ilyet kérdezni rosszabb, mint egy gyertyafényes vacsorán irtózatosat reccsentem.

K ÖZBEN TOVÁBBRA IS SZORGOS MUNKAERŐKÉNT TEVÉKENYKEDTEM A

REKLÁMÜGYNÖKSÉGNÉL.

Hamarosan azonban híre ment, hogy könyvet írok.

Nem vertem nagydobra, de elmondtam egykét kollégámnak ebéd közben.

A cégnél, mint említettem, a közvetlen főnököm furcsa szerzet volt. Rövid lábait mindig szétvetette. Talán így próbálta hosszúkás, bojlerszerű felsőtestét egyensúlyban tartani. Vagy lúdtalp gyötörte. Öt évvel, ha idősebb volt nálam. Ránézésre egy ártalmatlan, hízásnak indult, fiatal pingvinre emlékeztetett, örökké makulátlan öltönyben-nyakkendőben. Gyűrűsujját hurkásra szorította az aranykarika, nyilván karcsú pingvin korában házasodott. Bajszot növesztett. Ez volt az egyetlen riasztó külső jele valódi személyiségének.

Ez a kis termetű férfi valahogy félelmet keltett az alkalmazottaiban. Sportot űzött mások megalázásából, és senki nem mert kiállni sem magáért, sem másért.

De én nem tartottam tőle. Mit nekem egy pingvin.

Talán éppen ezért bízta rám a rendes éves céges kirándulás megszervezését.

Számtalan testet -lelket gyönyörködtető lehetőséget válogattam össze, hegyek, völgyek, tavak, wellness, fitnesz. De a főnöknek egyik sem felelt meg, pedig vészesen közelgett a határidő. Így a legszebb tájat nyári pompájában ábrázoló prospektusból beszereztem egy hóval borított változatot:

– Ez már döfi – csettintett rá –, ez végre jó lesz.

Nem akartam terhelni a ténnyel, hogy ugyanezt a helyszínt már látta, tíz perccel ezelőtt, csak éppen hó nélkül.

Nem tudom, ki szervezett már negyven felnőtt számára többnapos kirándulást. Én soha többé nem fogok. Inkább takarítok legénybúcsú után férfivécét, az is kisebb macera, de azért megbirkóztam becsülettel a feladattal. Azt hittem.

Megszerveztem mindent, felkerekedtünk a busszal egy távoli paradicsomi táj felé, ahol napfény, hegyek, jó levegő, félpanzió, kaja, pia várt bennünket.

Minden rendben is ment. Eleinte.

Amíg a bajszos pingvin rám nem szállt. Nem volt kényelmes az ágya, nem volt elég bőséges a vacsora, túl lassan ment a busz, vagy éppen hogy gyorsan. A bajszos mindenért engem hibáztatott.

Minden alkalommal mind a negyven ember előtt, ordítva. A kollégáim egyik része döbbenten és tehetetlenül figyelte az eseményeket, de legalább együttérzéséről biztosított, persze csak titokban.

A csoport másik fele pedig, látva, hogy a nagyfőnök valakit élvezettel rugdos, végre büntetlenül kirugdoshatta magából az idők során óhatatlanul felgyűlt frusztrációját. Mert frusztrációja, az mindegyikünknek akad.

B ŰNBAK LETTEM.

Nem tudtam sem aludni, sem enni az idegtől.

A következetes, kíméletlen megalázás nemhogy egy védtelen fiatal nő, egy testesebb

grizzly elpusztítására is tökéletesen alkalmas.

Félni kezdtem. A bajszos vérpingvin pedig egyre nagyobb indulattal jött nekem. Ez az ember itt, távolról ugyan, de mégiscsak emlékeztet az apámra, és úgy is bánik velem, ahogyan ő szokott. A félelem elnyelt szőröstül-bőröstül, mint a kisgömböc.

A kirándulásról hazafelé, az ideg-összeroppanás küszöbén, felhívtam Zét. Arra kértem, jöjjön ki elém, szükségem van rá. Bajban vagyok.

Szó nélkül jött. Sőt.

Hihetetlenül megkönnyebbültem, meglátva őt.

Végtelenül hálás voltam, amiért egy percig sem kételkedett szorongásom valódiságában. Vajon én követtem-e el valami szörnyű hibát, amiért ezt a megaláztatást kiérdemeltem? Hiszen másképpen hogyan is történhetne, hogy egyfelnőtt ember ennyire kegyetlenül bánik egy másikkal, hogy az kevés híján összeomlik?!

– Velem törölte fel a padlót – mondtam Zenek kétségbeesve.

Társ, gyerek és család nélkül, harminc körül, egy újabb munkahelyi fiaskóval lettem gazdagabb.

Zé hazavitt. Az ő otthonába. Először kapcsolatunk történetében.

– Ne légy most egyedül – mondta nekem szelíden.

Egy isten háta mögöttinek tűnő, csodamód mégis belvárosközeli, erdőszéli társasházban lakott. Kiköpött úgy nézett ki, mint egy ötcsillagos szálloda. Uszoda balra, pihenőkert jobbra, hirdették a feliratok a hallban, ahol recepció is volt. A liftben diszkrét zene szólt, és a márványpadlós folyosón rejtett hangfalakból ugyanez a zene csordogált.

– Te, ide beutalóval jönnek az emberek? Ez egy szanatórium?– kérdeztem Zétől ámultan, mire ő csak somolygott.

Z É LAKÁSA IGAZI LEGÉNYLAKÁS VOLT: kicsi, de funkcionális. Amerikai konyha és egy sötét kis háló, fürdőszobakapcsolattal. A nappali szellősen berendezve kényelmetlen, sötét tónusú, méregdrága bútorokkal. A kényes bőr ülőfelületeket hideg króm-és üvegfelületek egészítették ki. Olyan otthonos volt a lakása, mint egy frissen nyitott autószalon.

De nem érdekelt. Leültem a kanapéra, aztán eldőltem, mint egy krumpliszsák, és már aludtam is. Mikor felébredtem, kéken villóztak a képernyő fényei. Egy puha, pepita takaró volt rajtam, Zé terítette rám. Szorosan visszacsuktam a szemem, hallgattam a tévé hangjait és Zé neszezését. Fohászkodtam, hogy soha ne múljon el ez az este.

Vajon hány felülést kellene felajánlanom– jutottak eszembe kamaszkori alkuim a Jóistennel –, hogy örökre itt maradhassak?

Aztán persze Zé – úriember módjára – éjfél körül hazavitt, és a kék boltajtó előtt százszor is elismételtette velem, mit tegyek másnap.

– Meg tudod csinálni – biztatott.– Csak ne keveredj vitába a bajszossal. Ne akard neki elmagyarázni, miért mondasz fel. Emelt fővel, mint egy királynő, úgy fogsz eljönni. Nem lesz semmi baj. Most pedig menj, vegyél egy forró fürdőt, és aludd ki magad.

MEGINT AZ A TÍZ PERC

Kialudtam ma gam. Másnap reggel remegő kézzel ugyan, de festéket tettem a szempilláimra, pirosítót a járomcsontomra – sápadtabb voltam, mint boldogult Michael Jackson–, a bokáig érő zöld szoknyámat vettem föl, és hozzá zöld selyemblúzt.

Bementem a munkahelyemre. Legépeltem a felmondásomat. A zsarnok pingvin kerülte a tekintetemet és a velem való találkozást is.

Egyszer csak mégis ott ültünk, egymással szemben: ő hatalmas bőrfotelében, az íróasztala mögött, én előtte egy kényelmetlen széken.

– Hosszú lesz? – kérdezte tőlem a bajszos kelletlenül, rám sem nézve.

– Maximum tíz perc – vágtam rá.

Kegyesen intett. Mondjad.

Nagy levegőt vettem.

– Felmondok– mondtam–, holnap már be sem jövök.

– Tessék? – nézett rám a főnök elkerekedett szemmel.

– Elmegyek. Most– tettem hozzá.

Arca eltorzult. Bajsza rángatózott, szavakat keresgélt.

– És az indok? – kérdezte nagy sokára.

Széttártam a kezem.

– Milyen indokkal mond föl? – ismételte meg.

Megint csak széttártam a kezem. Selyemblúzom úgy röppent fel mozdulatom nyomán, mint egy zöld madár.

– Nincs– mondtam.– Köszönöm mindazt, amit itt tanulhattam öntől.

– Csak egy indokot mondjon– mondta, és döbbenten láttam, hogy kínlódik.

– Nem tudok– feleltem őszintén, és így is éreztem: nincs olyan érvem, amit ez az ember itt valaha képes lenne megérteni.

– Kérlek – mondta, váratlanul letegezve, hangját mégis szokatlan alázat árnyalta. – Csak egy okot. Biztosan tanulhatok belőle.

Naná, hogy tanulhatott volna belőle. Már csak azért is, mert rövid idő leforgása alatt én már a harmadik voltam, aki maga állt fel ebből a pozícióból. Tényleg érdemes lenne tanulnia, de hogy tőlem nem fog, az hétszentség.

– De hát mi egy remek csapatot alkotunk, nem? Nagy terveim voltak veled – mondta. Valóban? – gondoltam.– Nyilván kilépőnek szánta lenyúzott bőrömet az ágya elé, ahogy a leterített vaddisznókét szokás.

– Azt hittem, te egy angol telivér vagy, aki könnyedén veszi az akadályokat – tette még hozzá.

Akkor mégsem vaddisznó.

Felálltam. Remegett a lábam. Mind a négy.

– Sok szerencsét – szóltam, és kijöttem az irodájából.

Lelovazott. Mégis emelt fővel, királynőként távoztam. Igaza volt Zének. Később utánanéztem, az angol telivér egy rendkívül értékes lófajta.

Utoljára, egyébként, az apám lovazott le. Úgy nyerítesz, fiam, mint egy ló – mondta mindig, amikor nevettem.

Pirkóviki azt állította, hogy valami gonosz varázslat folytán összekeveredett idő és tér. Egy százhatvan centis főnök képében valójában az apámmal kerültem konfliktusba.

Csupán gyakorlásnak küldte neked ezt a helyzetet az univerzum – vigasztalt pirkóviki. Valóban nagyon fontos leckét kaptam. Egy bestiális főnöknek bármikor fel lehet mondani. És fel is kell.

De az apámnak hogy mondjak föl?

Még mindig találkoztam vele havonta, kéthavonta. Nem tudtam megállni, hogy haza ne menjek. Nem tudok tőle elszakadni. Próbáltam, de nem megy.

Az ember apja megmarad apának mindig, és teszi a dolgát az ember lelkében, éltében, holtában, sőt még azon is túl.

ZÉVEL MEGÜNNEPELTÜK A FELMONDÁSOMAT,SZÁRNYALTAM A MEGKÖNNYEBBÜLÉSTŐL. Annak ellenére, hogy rövid kitérő után ismét munkanélküli lettem. Most már semmi nem tartott vissza attól, hogy Zében a megmentőmet lássam. Ilyen egyszerűen megy ez. Ráadásul a felmondás után néhány nappal csomagot hozott a posta. A kiadó, akinek elküldtem a kéziratomat,

Akövetkező levél kíséretében küldte vissza az egész paksamétát:

„Tisztelt Szerző! Köszönjük, hogy megtisztelt minket bizalmával. Sajnálattal értesítjük, hogy műve színvonala nem felel meg a kiadónk által támasztott követelményeknek. További sikeres munkát kívánunk.”

– Végig sem olvasták – keseregtem Zenek másnap.

– Honnan veszed?– kérdezte könnyedén.

– Néhány lepréselt falevelet rejtettem el bizonyos oldalak között. Ha olvasták volna, ki kellett volna esniük. De ott vannak mind, ahova tettem őket. A nagymamámtól tanultam ezt a technikát – magyaráztam.

Zé nevetett.

– Nem is igazi író, akit nem utasítanak párszor vissza. Szegény Rowling, a Harry Potterrel, mit össze nem kilincselt. Ez a visszautasítás csak annyit jelent, hogy nekik nem tetszik.

– És ha igazuk van? Ha ez egy színvonaltalan fércmű?

– Jaj, ne gyerekeskedj, Katám – lágyult el Zé –, hogy mondhatsz ilyet? Gondolod, hogy nem mondtam volna meg neked egyenesen, hogy drága Kata, ez egy fércmű? Figyeld meg, így– csettintett– fogsz találni egy másik kiadót. Csak türelem – és megsimogatta a fejemet. Többször, lágyan, hosszan.

K ÉTSÉGBEEJTŐ, HOGY MENNYIRE ELBIZONYTALANÍTJA AZ EMBERT A TESTI KONTAKTUS TARTÓS HIÁNYA.

Naná, hogy továbbra is ültem illedelmesen Zé anyósülésén, éjről éjre, bámultam a tengerkék boltajtót, a mágikus szavakkal telit, és reménykedtem.

Minden barátnőmmel újra és újra megbeszéltem a helyzetet. Mindannyian egyetértettek abban, hogy türelmesnek kell lennem.

– Nyilván ez a férfi ilyen lassú típus – mondta pirkóviki, aki mindig mindenhova késve érkezett. Én tudom, mi a lassúság, pirkóviki megtanított tisztelni.

– Megfontolt. Időt kell hagyni neki. Bár azért… Mi lenne, ha valahogy mégis félreérthetetlen helyzetbe hoznád? Mondjuk, levennéd a melltartódat, és kidobnád az ablakon, miközben ő vezet? Az elég provokatív, nem?! – Marcsi mondta ezt,aki szintén megtanulta tisztelni a lassúságot, de egyrészt szörnyen idegesítette, másrészt szeretett a lényegre térni, mindig, mindenben, gyorsan.

Ez mindenképpen közös vonásunk Marcsival. De én jelen esetben sikerrel leküzdöttem. Szóval mindannyian egyetértettünk. Egyetlen kivétellel, természetesen.

– EL KELL KAPNI A TÖKÉT,ÉS KÉSZ. AKKOR MAJD ÉSZHEZ TÉR– mondta Lujzi, aki a radikális megoldások híve, mióta az eszét tudja. Pultosként dolgozott különböző vendéglátóipari egységekben, tizenhat évestől húszéves koráig, mert kénytelen volt eltartani magát. Sokat nem szeretett hát finomkodni. Egyszer annyira rossz környéken volt kocsmáros, hogy apult alatt egy gázpisztolyt tartott, és záráskor néha elő kellett vennie. De csak úgy, mintha mondjuk egy üvegmosó kefét venne kézbe. Csak babrált vele. De azért a törzsvendégek észrevették. Amúgy is mindegyik őt bámulta, a nyáluk csorgott érte, de ettől észhez tértek, és negyedórán belül zárni tudott Lujzi.

– Elkapni a tökét? – sápítoztam, de kizárólag a rend kedvéért.

Magam is ott tartottam addigra már, hogy kiugrasztom én a nyulat a bokorból, egy életem, egy halálom.

Csak sajnos éppen annyira beszari vagyok én is, mint az a bizonyos nyúl a bokorban. Meg egy rendes nő, ugye, tud várni is. Sokáig.

Egyszer, egy külföldi útjáról Zé parfümöt hozott nekem, amit titokban elajándékoztam: édeskés, fojtó szaga volt.

– Öreglányos – röhögött Lujzi –, nem csoda. A saját korosztályának vásárol. De jó lesz nekem, imádom a parfümöket.

Lujzi a házassága utolsó éveiben egyetlen jó szót nem kapott. Nemhogy parfümöt. Úgyhogy neki adtam. Örült. Én is örültem, és reméltem, hogy a parfümmel le is kenyereztem Lujzit, és megenyhül Csiribá' megítélését illetően. Mióta Zé szemmel láthatólag húzta az időt, Lujzi egyre jobban berágott rá.

– Parfüm, na és? – mondta hálátlanul. – Nehogy már hasra essél tőle! Hiába a pacsuli meg az étkeztetés, ez a Csiribá' csak hülyít. Ismerem a fajtáját. Te meg szép vagy és fiatal. Minek hagyod, hogy szórakozzon veled? – kérdezte ingerülten, és magára fújt egy kicsit a parfümből. Beleszagolt, elfintorodott.

– Nem nő kell ennek – heccelte magát tovább –, hanem falitükör. Egoista vén pöcs, csak nézegeti magát benned.

– Hagyd már abba! – visítottam. – Te ezt nem értheted!

– Én? – visított vissza Lujzi. – Én nem értem? Ez a Csiribá' öreg hozzád, vedd már észre! Te nem értesz belőle, Katikám, lófaszt, annyit se. Egy harmincéves nőnek fiatal csődör kell, aki tud gyereket csinálni, és punktum.

Tény, hogy ha eszembe is jutott Zével a szex, az olyan zavarba ejtő volt, mintha az öreganyámmal akarnék ágyba bújni. Zében igen sok volt a feminin vonás. Valahogy olyan öreglányosan nőies, ha muszáj pontosítanom.

De ezt nem láttam olyan oltári nagy problémának.

A GYEREKCSINÁLÁSHOZ SZERINTEM AMÚGY SEM KELL OLYAN VESZETT SOKATKEFÉLNI. Legalábbis, ha sokat kéne, azokban a házasságokban, amiket én valaha láttam, össze nem kalapáltak volna még egy kisnyulat sem, nemhogy gyereket.

Bár biztosan élvezetesebb kufircolni harmincévesen, mint ötvenesként. Már csak az állóképesség miatt is. Bár a kufircolás nem versenysport, kondi azért kell hozzá.

– Van kedved beszélni róla, hogy mi vonz ebben a… ebben a férfiban? – kérdezte óvatosan pirkóviki, aki a barátnőim közül messze a legtapintatosabb. Meg erőszakmentes kommunikációt is tanul, a gyerekneveléshez elengedhetetlen, hangoztatja. Úgynevezett zsiráfnyelven mond mindent, amitől kétszer annyi ideig tart, mintha normálisan mondaná. Viszont kétségtelenül nagyon gyöngéden és fájdalommentesen tud konfrontálni bármivel. Vagy legalábbis nem úgy, mint Lujzi, aki úgy konfrontál, mintha egy lengőajtó csapna váratlanul pofán.

Egy mozi kávézójában ültünk pirkóvikivel éppen. Röpke másfél óra leforgása alatt tökéletesen erőszakmentesen, de elaltatta mogyorószemű kicsi fiát, az alig féléves Balut. Így tudtunk végre néhány szót váltani.

– Szóval mi fog meg ebben a férfiban – kérdezte Viki –, de ha nem szeretnél róla beszélni, akkor hagyjuk– tette hozzá rögtön.

Összeszedtem magam.

– Én ezzel a férfival… nem is tudom, hogy mondjam…

– Mi a neve egyáltalán? – kérdezte Viki. Meghökkentem. Viki olyan furcsákat tudott kérdezni.

– Hogy érted? Hát Zé.

– Zé? Az nem név. Már ez is olyan zavarba ejtő, hogy sosem szólítjuk a nevén. Csiribá', meg Zé. De mi a rendes neve?

Tényleg. Észre sem vettem idáig.

– Károly – mondtam.

– Károly? De hát az nem is z betűs név.

– Nem– mondtam. –Akkor?

– Mit tudom én. Ő kérte, hogy szólítsam Zenek.

– Érdekes – mondta Viki tűnődve.

Nem szeretem, amikor Viki azt mondja valamire, érdekes. Az nem jelent jót. Sóhajtottam.

– Meg tudod mondani, hogy mit csinál ez a Károly másképpen, mint az eddigiek? – próbálkozott Viki másképpen. Ilyen a zsiráfnyelv.

Bólogattam. Kicsit összeszedtem magam.

– Dicsér – mondtam–, folyton dicsér. Mint egy kislányt. De persze ne úgy képzeld, hogy jaj de ügyi vagy, meg ilyenek, hanem… nagyon profin csinálja. Nem is csak szavakkal, hanem a tekintetével, minden gesztusával…

– Elismer?– kérdezte Viki.

Bólintottam megint, elszoruló torokkal. Éreztem, ahogy a szemem sarkában forrón tülekednek a könnyek. Miért jön rám ettől a bőgés? Ez kibírhatatlan.

Viki nézett rám, nagyon komolyan.

– Elismer, igen– ismertem el nagy nehezen.

– Ó, az elismerés – sóhajtott fel Viki – az nagy úr… régebben én is bármilyen őrültségre képes voltam érte.

– Milyen őrültségre? – hökkentem meg.

– Mindegy. Mit számít már. – Viki szórakozott arccal alvó fiára pillantott. – Szerintem teljesen rendben van, hogy összebútoroznál egy apád korabeli férfival. Az ember bármit megpróbálhat, hogy összerakja magát. Ha nem árt vele senkinek. Ha úgy könnyebb az életed, Kata, csináld. Csak – megint sóhajtott – szerintem elég nagy ára lesz.

– Mi?– kérdeztem lélegzet- visszafojtva.

– Hát, ha egy felnőtt férfi a lányát látja egy felnőtt nőben, akkor előbb-utóbb… Áááááááááá Óóóóóó Híííhiiiiiii Húúúúhúúúú

Ebben a pillanatban, tokkalvonóval tizenöt perc alvás után a fenti hangok kíséretében ébredt Balu, a mogyorószemű. Ezzel véget is ért lelkizésünk úgy két hónapra. Körülbelül ennyi időn belül volt esélyünk újból kettesben beszélgetni.

– Majdnem el is felejtettem– mondta még Viki búcsúzóul –, vettem neked egy rúzst. Volt egy szabad órám vásárolgatni. Mostanában olyan jól nézel ki. Mintha nagyobb lenne a szád, vagymid, nem tudom. Szerintem használj végre rúzst, úgy még jobb, már rég mondom neked.

Azontúl mindig használtam azt a rúzst. Zenek nagyon tetszett.

ZÉ ELŐTT MINDEN KAPCSOLATOMBAN– egy kivételével – úgy éreztem magam, mintha valami rejtett, de annál súlyosabb fogyatékosságom lenne. Egy alattomos, legyűrhetetlen hiba. Ami ellen hiába küzdök.

Nem mintha sűrűn szememre hánytak volna ilyesmit.

De én mégis azt éreztem, nem vagyok megfelelő X-nek, vagy Y-nak, Z-nek.

Bármit teszek, bárhogyan igyekszem is, nem vagyok elég kedves, elég vonzó, elég alkalmazkodó, elég okos.

Elég jó ahhoz, hogy szeretve legyek.

Én egy sérült nő vagyok.

Nincs ezen már mit szépíteni. Ideje belátnom végre.

Apám elutasítása olyan sebeket ütött rajtam, amiket képtelen vagyok magam begyógyítani. Jól látta Lujzi és Viki is: ahogy duzzadt a szám, úgy duzzadt az önbecsülésem is.

Csiribú, csiribá – mondta nekem Zé, és én elhittem, hogy szerethető vagyok, önmagamért, még egy férfi által is.

Bár tisztában voltam vele, hogy a saját öreganyámra emlékeztető férfival ágyba bújni vágy nélkül nem egészséges döntés, úgy véltem, ha szexusom feladása az ára annak, hogy a sebeim végre begyógyuljanak, akkor is megéri.

MÁJUS VÉGÉN ÚJABB LEVELET KAPTAM,EGY ÚJABB KIADÓTÓL. EZT ÍRTÁK:

„Kedves Terézanyu!

Gratulálunk a kéziratához. Kérjük, mielőbb vegye fel kiadónkkal a kapcsolatot, hogy megállapodhassunk a kiadás részleteiről.

Kérjük, árulja már el, milyen jelentőséggel bírnak a lepréselt dió-és juharlevelek a 125- 126. és a 213-214. oldalak között? Üdvözlettel: Az Ön kiadója.”

– Sikerült, sikerült! – hívtam fel eufórikus hangulatban Zét.

– Mi?

– Kiadják!

– Mit?

– Hát a könyvemet!

– Tényleg? Ez nagyszerű – mondta.– Ne haragudj, most egy fontos hívást várok. Egy óra múlva visszahívlak.

De nem hívott vissza egy óra múlva, sőt; aznap már egyáltalán nem.

– Nagyon sűrű napom volt, ne haragudj – mentegetőzött másnap a telefonban –, de iszonyúan örülök a hírnek.

Természetesen hittem neki. Miért is ne hittem volna?

A KÖNYVEM BEMUTATÓJÁRA EGYÜTT KÉSZÜLTÜNK ZÉVEL.

Mindenben segítségemre volt: a bemutató háttérzenéjének kiválasztásától kezdve a megfelelő beszéden át a ruhaválasztásig mindenben számíthattam rá. Zé a bemutatón szerényen a háttérbe húzódott.

– Ez a te ünneped – mondta–, megérdemled. Élvezd.

Mint ahogy másnap alig emlékeztem a bemutató részleteire, arra sem emlékeztem, mi történt Zével. Egyszerűen elsodorták mellőlem az események, ahogy mondani szokás.

Néhány napig nem is találkoztunk.

– Csak élvezd ki az ünnep minden percét – mondta nekem a telefonba.– Most van jobb dolgod is, mint egy öregemberrel találkozgatni.

Megütött a hangjából sugárzó önsajnálat.

Ő egy sikeres, elégedett, kiegyensúlyozott férfi! Az nem lehet, hogy féltékeny legyen az én sikeremre! Ugye?

Reméltem, bármi nyavalya kerítette is hatalmába, felülemelkedik rajta, ahogyan a felnőtt, érett férfiak szokták, és visszatalál régi önmagához. Hozzám.

De lehetetlen volt nem észrevennem, pedig becsülettel áltattam magam, hogy jóval ritkábban találkozunk, és találkozásainkból fájdalmasan hiányzik a korábbi meghittség és derű.

Pedig most lett volna csak igazán szükségem a támogatására. A könyv sikere nyomán kerekedő zűrzavarban nem tudtam senkire támaszkodni.

De ő nem volt mellettem.

Ritka találkozásainkkor régi törzshelyünkön, az indiaiban, egyre-másra ismerősökbe futottunk bele, akik lelkesen gratuláltak. Nekem.

Zé ilyenkor türelmetlenül dobolt karcsú ujjaival az asztalon:

– Amíg ti beszélgettek, én gyorsan elintézek odakinn egy telefont – mondta, és magunkra hagyott.

– Zavar, ami… történik körülöttem? – kérdeztem rá nyíltan egy vacsora közben. Olyan ideges voltam, hogy egy falat sem ment le a torkomon.

– Miiii?– csodálkozott látványosan, hosszan elnyújtva az i-t.

– Hát ez a hajcihő.

– A könyved miatt?

– Aha– bólintottam.

– Ugyan, hogy juthat ilyesmi eszedbe!– rikkantott természetellenesen magas hangon és feltűnően vidáman. –Hát már hogy zavarna! De még mennyire, hogy büszke vagyok rád! Még sosem volt ilyen híres ismerősöm!

És megveregette a vállamat.

A vállam leforrázva ült a nyakam alatt. Híres ismerősöm.

Inkább mondta volna azt, hogy híres habszifonom. Vagy botmixerem. Bármi t, csak ezt ne. A vállveregetésről nem is szólva. Ha barackot nyomott volna a fejemre, az sem lett volna sokkal megalázóbb.

A két szó olyan súllyal ült rajtam, mint az ázott lópokróc. Zé hazavitt, mint mindig, a boltajtó elé.

V AN,HOGY MEGNYÍLIK EGY AJTÓ AZ EMBER LELKÉBEN,ÉS BEENGED VALAKIT. És van, hogy nem nyílik meg ez az ajtó.

Az enyém nyitva állt. Az övé még mindig hét lakatra zárva.

De ha meg nem bírja kinyitni, akkor mi a fenének kell ilyen sokáig hülyíteni valakit?! Ez kérem, kicseszés a nővel. Szépen odébb kell állni, és slussz-pássz.

Bár tudtam volna akkor este én azt mondani, nincs semmi baj. Köszönöm mindazt, amit

adtál, légy boldog, viszlát.

De hát ki tud ilyen rohadt nagyvonalú lenni, most őszintén?

Nem búcsúztam el. Gyenge voltam és gyáva. Dühös és csalódott. Úgy éreztem, becsapott. Miért bánik velem ilyen gyöngéden, ha nem tud szeretni mégsem?

Én esendő vagyok. Én beleszeretek abba, aki ennyi mindent megtesz értem.

Rekedt, erőtlen hangon jó éjszakát kívántam, nem néztem rá. Kiszálltam autójából a 16-os számú ház előtt, az égboltkék boltajtó előtt, és megvártam, míg elhajt.

Aztán elővettem egy papír zsebkendőt, ráköptem kétszer, és letöröltem a bolt kékjére fehér krétával írt mágikus szavakat:

Hipó

Mosogatószivacs Képkeret

Szapan

Szunnyogháló

Még hogy mantra.

– ÉS NEM BUZI?– kérdezte egy régi munkatársam, jó ötvenes férfi, mikor elmeséltem neki a kálváriám.

– Dehogy!– mondtam ingerülten.

– Akkor biztos impi.

– Mi?– kérdeztem.

– Impotens– világosított fel a kolléga.

Baromi dühös lettem. Impi meg buzi?!

Azért ennél mégiscsak bonyolultabb az élet, nem? Ha egy férfi nem akarja azt, amit állítólag minden férfi akar, akkor annak csupán ez a két oka lehet? Vagy homoszexuális, vagy impotens. Mintha a férfiaknak nem lenne lelkük. Mintha a férfiak nem tarthatnának éppen úgy a szexualitástól, mint mi, nők!

De nem akartam kiselőadást tartani a kollégának, ő meg folytatta:

– Biztosan a cerkapara– magyarázta nagy hévvel –, a férfiakkal az én koromban ez megesik. Nem áll fel. Vagy nem eléggé. Be van tojva, hogy nem lesz elég jó neked.

– Akkor várjak még? – kérdeztem tőle. Ráncolta a homlokát.

– Hát, szerintem ennek már lőttek. Meg ne haragudj, de mi, férfiak nem szeretjük ezt a „tegyük ki a halat az asztalra” játékot. Majd ha mi akarjuk. Akkor kitesszük. És kész. Süssed meg a haladat, vagy midet, gondoltam, de nem szóltam.

DÖNTŐ LÉPÉSRE SZÁNTAM EL MAGAM.

Bölcsnek nem nevezném a tervezett lépést, de akkor már akár így, akár úgy, dűlőre akartam vinni a dolgunkat.

Néhány nap múlva Zé lakására voltam hivatalos, vacsorára. Zé a konyhában állt, csíkos IKEAkötényben. Éppen valami egzotikusát főzött nekem.

– Szerinted sovány vagyok? – szegeztem neki rögtön a kérdést, még szinte be sem lépve ajtaján. A soványság elfogadható emberbaráti magyarázat lett volna a rendszeres étkeztetésre. Meglepetten nézett rám.

– Nem, dehogy. Éppen jó. Mért kérded?

– Hát hogy miért etetsz folyton? – kérdeztem.

Erre csak röhögött. Válasz helyett összeborzolta a hajam. Belepirultam érintésébe, mint egy szégyenlős kislány.

A hangyapöcsnyi méretű konyhában, ahova nem lehetett volna beférni, ha történetesen egy dagadtabb tyúkot akar megfőzni az ember, a cingár Zé éppen egy nagy wokban mindenféle zöldségeket rázogatott össze. A vacsorára terített dohányzóasztalon fekete üvegtégla vázában piros holland tulipáncsokor vérzett, szénfekete minimálárt mécsesekben gyertyák égtek. Harapni lehetett a levegőben a romantikát.

Megettük az első fogást, a másodikat, majd a desszertet, és én közben eltökéltem: most vagy soha.

Azegyik hatalmas bőrfotelben ültem, lábaim átvetve a fotel karfáján.

M INTHA A FOTEL ÖLBE KAPOTT VOLNA.

Lógáztam a lábamat idegességemben. Lenyeltem az utolsó falat diófagylaltot, vagy mi az isten volt az, nem emlékszem már, csak azt tudtam, rohadt hideg. Sose bírtam a fagylaltot.

Félhomály volt a szobában, meleg és halvány káposztaszag, és valami távoli, lágy dzsessz szólt.

– Én… – megköszörültem a torkom –, én szeretnék elmondani neked valamit. Rám nézett, mosolygott.

Mondjad– intett a fejével, és félrebillentette, mint egy kíváncsi veréb. Kiskanalával beletúrt a fagylaltba.

– Mondjad bátran, ahogy van – biztatott.

Hogy nem vettem észre idáig, hogy milyen fölényeskedő tud lenni?! Nyeltem egyet, folytattam:

– Nem tudom, mi a célod azzal, hogy hónapok óta úgy bánsz velem, mint egy királynővel. Én még senkitől nem kaptam ennyit mindent. Tudnom kell, hogy mit akarsz, mert én… részemről… szeretlek téged.

Hú. Megcsináltam. Kimondtam. Az sz betűs szót. Azonnal olyan fáradtság tört rám, mintha egész nap vagont pakoltam volna.

Ő meg úgy bámult rám, mintha most szálltam volna le a nappalijába egy csészealjjal.

Óvatosan tette le a füstüveg dohányzóasztalkára a fagylaltos kistányért. Ahogy az üveg üvegnek koccant, éles cserepekre tört a csend. A kanalat már nagyon lassan fektette mellé. Nem nézett fel rám. Hirtelen olyan kényelmetlenül kezdtem érezni magam, mint aki lenyelt egy falusi templomot, harangtoronnyal. Mintha egyenesen a szívem lenne az a harang a toronyban, amit félrevernek. Tűz van, babám, de még mekkora. És te raktad.

Zé lassan emelte rám a tekintetét. Végtelen zavar tükröződött az arcán.

– Jézusom – mondta, hangjában őszinte döbbenettel –, én nem… Azt hitted, szegény, hogy én… – Felnyögött.

Vártam, hogy folytassa. A csend fojtogatóvá vált, mint az erős lábszag egy kánikulai napon a hetes buszon. Megszólaltam hát én.

– Hogy szerelmes vagy belém. Ezt hittem. Hogy ezért udvarolsz – fejeztem be a mondatát.

– Én… annyira sajnálom. Azt hittem, tudod. Félreértetted… – nyögte.

– Mit?!– csattantam fel.

– Nekem te egy nagyon jó… jó barátom vagy… – hebegett tovább. Minden kimondott szóval mintha egy kicsit összement volna. Pedig amúgy se volt egy Michael Jordan-alkat. Barátság? Jól hallom? Azt hittem, ezt a „legyünk inkább barátok”-dumát utoljára kamaszok használták, házibuliban, tapi-smaci aktus után, a nyolcvanas években.

– Barátok? – ismételtem, mint egy nagyothalló.

– Igen, nagyon jó… barátok.

– De hát én nő vagyok! Te meg egy férfi, könyörgöm! – törtem ki.

– De én… Nem úgy tekintek rád, mint egy… nőre. Hanem...– szünetet tartott.

– Hanem? Mint egy kakukkos órára?

– Mint egy barátra.

Annyira szerettem volna sikítani.

EGY BARÁTNAK NINCSEN MELLE, MEG PUNCIJA?!

Egy barátnak nincsen neme, bazd meg?! De persze nem mertem megszólalni. Ő viszont folytatta.

– Szeretném, ha te sem férfiként tekintenél rám, hanem…

– Hanem? Mint egy csokinyúlra? Mondjuk? – Éreztem, ahogy önti el az agyamat a düh. – Vagy inkább egy olyan barátra, aki férfi ugyan, de nincsen neki farka?

Láthatóan nagyon megsértődött.

– Ne légy ilyen közönséges – szólt halk, kissé sipító hangon, mint egy vérig sértett óvó néni, akit leköptek spenóttal.

– Már miért ne lennék? Nevezzük csak nevén a dolgokat. Azt hiszed, ettől a legyünk barátok dumától még nem az van, ami van, hogy te férfi vagy, én meg egy nő?! És hogy hónapok óta hülyítesz?!

– De én azt hittem, tudod… – nyögte.

– Mit?!– kérdeztem majdnem sikítva.

– Hogy én minden nővel így bánok.

P ONTOSAN A GYOMORSZÁJAMNÁL TALÁLT EL EZ A MONDAT.

Akkorát ütött, hogy bennakadt a lélegzetem, és kiguvadt a szemem.

Minden nővel? – gondoltam kábán.

– De rendes vagy, aszta. Hogy mindegyikkel ilyen úriember módjára. Hát ez… ez

fantasztikus. Neked szobrot fognak állítani. Te, ne haragudj, neked ezért… fizetnek? A mindenkori kormány? Hogy ilyen jó legyél hozzánk? Nőnapon te vagy a Mikulás? Csiribá' felállt a fotelből, és idegesen járkálni kezdett fel-alá.

– Engem nők neveltek. Én tudom, hogy a nőknek nincsen önbizalmuk… Tudom, hogy adni kell nekik… Adni.

Csend.

– És végül is… – folytatta Zé – végül is köztünk…

Megtorpant, végre abbahagyta a fel-alá járkálást.

Megállt jó messzire tőlem. Mintha valami veszélyes állat lennék, amit még teleszkópos horgászbottal se piszkálna meg, csak ha az élete múlna rajta. Rám nézett. És kussolt.

– Köztünk? – ismételtem meg a végszavát, mint egy olvasópróbán.

– Nem történt semmi.

Hallgattam. Reménykedve nézett rám.

– Nem?– kérdeztem vissza hülyén. Hirtelen elmúlt a dühöm, és átvette a helyét valami kásás, zsibbadt fáradtság. – Semmi?

Mi van, ha igaza van?

– Akkor én – próbáltam összekaparni valami kis méltóságot, és felültem rendesen a fotelben, ami közben akkorára nőtt, hogy elnyelt, mint üreg a nyulat –, én most megkérlek, hogy többé ne hívj sehova. Meg telefonon se. Ne hívj fel többé.

Megígérte.

MILYEN IGAZA VAN ZENEK. NEM TÖRTÉNT SEMMI KÖZÖTTÜNK.

Amennyiben mindazt, amit egy férfi egy nőnek adhat, kizárólag a testiségre korlátozzuk.

Nem tudom, egyébként ki találta ki ezt a „nem történt semmi”-dumát. Lenne hozzá egy-két szavam.

Ez a férfiak szóhasználatában azt jelenti, megfigyeléseim szerint, hogy hajtottam rád ugyan, mert tetszel nekem, mondtam szépeket, udvarolgattam, de végül is…

Kölcsönösen jót szórakoztunk mind a ketten, nem vetted te sem komolyan, igaz? Nem történt semmi köztünk, ugye?

Nem, persze hogy nem. Csak atomjaira hullott a szívem, az önbecsülésem és a világba vetett hitem.

De persze hogy továbbra is találkozgattunk Zével. Képtelen voltam nemet mondani neki. Ha hívott, már ugrottam is. Függök tőle – ismertem föl döbbenten.

Úgy éreztem, ő is függésbe került tőlem. A rajongásom megfiatalította, mint az örök élet vize a mesékben.

Én meg függtem a figyelmességétől, a gondoskodásától. Kellett, mint egy falat kenyér. Vagy még inkább, mint egy pakett heroin. Jézusom.

Ilyen függést tud okozni önmagában az, ha egy férfi kedves és figyelmes egy nővel?

– Csak azoknak a nőknek – mondta erre Lujzi, kissé önelégülten, hiszen az események végre őt igazolták –, akiknek akkorka az önbecsülésük, mint egy gombostű feje. Nem tudtam aludni éjjelenként. Vég nélküli párbeszédeket folytattam fejben Zével. Érveltem, rimánkodtam, sírtam.

Fogytam is vagy öt kilót. Hiába ettem vele annyit. Végem volt.

SZÜRET

– Van kedved velem tartani egy szüreti mulatságra, Tokajban? Csupa hírességet hívnak, olyanokat, mint te– kérdezte évődve tőlem Zé a telefonban egy szép napon.

– Akkor téged miért? – kérdeztem vissza.

– Mert régi jó barátom a polgármester. És mert az a pletyka járja, hogy a híres írónővel randizgatok.

Nevettem. Naná, hogy igent mondtam.

Október vége volt, hűvös és szeles idő, de tudtam, hogy a kérdéses napon verőfény lesz. Az égiek sem akarhatják másképpen.

Biztos voltam benne, hogy igazam volt: kitartásom, lám, megérlelte gyümölcsét. Amit most majd szépen leszüretelünk együtt. Zé felnőtt, érett módon felülemelkedett mindazon, amin felül kellett emelkednie. Semmi nem állhat útjába a beteljesülésnek.

Ráadásul régen Tokaj-Hegyalján élt a nagymamám, hozzá jártam vakációzni gyerekként. Tudtam, hogy rajtam a hely áldása.

Zé jött értem korán reggel, és elindultunk a távoli úti cél felé. Nagyon készültem. Még téliszalámis-uborkás szendvicseket is készítettem.

A BudapestTokaj viszonylatot úgy ismerem, mint a tenyeremet. Zét egészen elbűvöltem speciális helyismeretemmel.

Szerencsen megálltunk egy jelentéktelen, lapos tetős bolthelyiség előtt, ami a világ legcsodálatosabb édességboltja: a hajdani Szerencsi Csokoládégyár legendás termékeit árulják benne potom áron, barna papírzacskókban. Helyben, az üzlet hátsó részében kézzel gyártják a bonbonokat, drazsékat, csokitáblákat. Ilyen illata lehet a mennyországnak, amilyen ennek a tíz négyzetméternyi boltocskának. Kilószámra vásároltunk Zével a csokis, zselés, töltött finomságokból, kézzel tömtük a szánkba, mohón, mint a gyerekek.

Zé a legjobb formáját hozta. Kicsattanóan jókedvű volt és végtelenül kedves: nyoma sem volt az elmúlt hónapok kínkeservének. Egymás szavába vágva meséltük a történeteinket. Megmámorosodtunk a ragyogó vénasszonyok nyarától, a gyönyörű borsodi és zempléni tájtól és egymás társaságától.

Én legalábbis így éreztem, de ezt véltem viszontlátni Zé csillogó, gyengéd pillantásaiban.

Szállásunkat Zé foglalta, és meglepetésnek szánta. Egy zegzugos, vastag falú, hűvös és komoly műemlék épülethez, Rákóczi fejedelem ma panzióként üzemelő vadászházához érkeztünk. Az épület lenyűgöző volt, hatalmas, fehérre meszelt boltíves kapujával, szűk folyosóin lőrésekre emlékeztető ablakaival, meredek lépcsőivel.

A recepció körül derűs zsongás fogadott, az esti mulatságra érkezett vendégek.

– Te, Kata– súgta oda Zé –, ott az a rózsaszín inges férfi nem a Tv2 egyik tulajdonosa? Odanéztem.

– Gőzöm sincs – súgtam vissza.

– És az az őszes, mellényes pasas? Nem ismerős? Az egészen biztosan a – egy bank nevét mondta– vezérigazgatója.

A vállamat vonogattam. Én csak egy RTL klubos bemondót ismertem fel, aki úgy festett, mintha a búcsúban lőtték volna. A felsoroltak mind mosolyogva odaköszöntek nekünk.

– Felismernek téged – súgta nekem Zé izgatottan.

Na és akkor mi van? – gondoltam, de nem szóltam. Egy pillanatra úgy éreztem magam, mint gomblyukban a virágszál érezheti magát.

A kedves, kék egyenruhás recepcióshölgy ránk nézett és azt kérdezte:

– Hány szobát adhatok?

– Egyet, természetesen – felelte Zé rám nézve, és megszorította a kezem.

Igazi v énasszonyok nyara volt. Rozsdazöldben ragyogott a tokaji hegyoldal az őszi fényben. Zé ingujjra vetkőzve, könnyű vászonnadrágban, én hosszú szoknyában, lebbenő ingben kapaszkodtam felfelé a hegyoldalban. Tisztára, mint egy Szinyei Merse-festményen. A fentről elénk táruló fenséges Tisza és a lustán beleömlő Bodrog látványa megbabonázott minket.

– EZT LÁTTA A NAGYMAMÁM ÉVTIZEDEKEN KERESZTÜL –MAGYARÁZTAM ZENEK.

– Tudom– mosolygott rám. – Mesélted, hogy itt élt. Ő is írt? – kérdezte.

Összeszorult torokkal bólintottam, Zé megint megszorította a kezem, és nem is engedte el. Kéz a kézben gyalogoltunk a dűlőben. Az egész hegyoldal édesen, erjedten illatozott, részeg darazsak keringek a szőlőtőkék körül. A dűlő végén már látszott a szüreti sürgés-forgás: naptól és széltől barnára cserzett arcú munkások puttonyokban, vödrökben cipelték a szőlőt és öntötték a traktorokon várakozó nagy dézsákba.

A traktorok dudálva kerülgették az egyre -másra érkező hatalmas dzsipeket, csillogó Audikat és Mercedeseket – a meghívottak egy része közvetlenül a szőlőtőkék alá kívánta leparkolni féltett státusszimbólumát.

Egy békebeli tűzpiros Zetor és egy tűzpiros E -osztályos Mercedes– a hozzájuk tartozó traktorossal és celebbel együtt – kerülgették egymást. Történelmi találkozásukat a szűk, vízmosta dűlőben éppen lesifotósok örökítették meg.

Mi Zével munkába álltunk, a játék kedvéért: metszőollót kaptunk és vödröket. Darazsakat hessegettünk, nem tudtunk betelni a szőlő ízével, a levegő illatával, az alant csillogó folyókkal és a távolban kéken remegő hegyekkel.

Tökéletes nap, úgy éreztem.

A szőlőtőkék alatt faltuk a kosárban felszolgált fenséges elemózsiát: frissen sült fasírtot, oldalast, omlós fehér kenyeret, kései kovászos uborkát, pogácsát. Pukkadásig ettem magam.

A szüreti mulatság kora este kezdődött, a hegy lábánál felállított hatalmas, fehér sátorban. A sátor a terülj-terülj asztalkákkal és soha ki nem fogyó boroskancsókkal a falusi lagzik hangulatát idézte. Persze a helyiek különhúzódtak. A messziről érkezett vendégeket könnyedén meg lehetett különböztetni tőlük.

Jól öltözöttek voltak és élükre vasaltak, feszültek és fontoskodóak. Amikor nem egyre csöngő mobiltelefonjaikba beszéltek, akkor egymást túllicitálva, fennhangon igyekeztek számot adni borkultúrájukról.

Úgy viselkedtek, mintha egy rejtélyes kasztingon lennénk, ahol senki nem tudja, ki és mihez válogat szereplőket.

De engem ez nem érdekelt. Én vidéki csaj vagyok.

É N MINDEN ÉVBEN SZÜRETELEK AZ APÁMMAL. JOBBAN SZERETTEM MINDIG, MINT A KARÁCSONYT. Ráadásul Zével a helyi borászok asztalánál kaptunk helyet, öröm volt őket hallgatni.

Egy órán belül úgy éreztem, magam is borász szeretnék lenni.

Azt találgattuk izgatottan, hogy mennyi lesz a must cukorfoka. A cukorfoknak döntő jelentősége van a bor életében.

– 31-es lett a cukorfok– hirdette ki ragyogó arccal az egyik szőlősgazda, mint bába a gyermek születését. Körbekínálta a sűrű, friss mustot, amiben még szőlőszemek úszkáltak. A nap, a föld, a mikroklíma és a botritys sinerea (az aszúsodás kulcsgombája) áldása legyen rajtunk és a tokaji borunkon.

Az én borom jobb, legyint mindig apám, amikor ötputtonyossal lepem meg születésnapjára. De azért elszopogatja.

Késő éjjel érkezett egy igazi dj, aki a nyolcvanas évek, lánykorom slágerlemezeit lovagolta meg. A vendégkoszorú nagy része diszkréten távozott, csak a kemény mag maradt, a helyiek, akik végre felszabadultan vetették bele magukat a mulatságba. Cipőmet lerúgva ugráltam az örökzöldekre, I Will Survive, YMCA, Love is in the Air – csak azt sajnáltam, hogy ezen a pazar bulin a csajok nincsenek velem.

Zé az egyik asztalnál beszélgetett és borozgatott egyik régi borász barátjával. Mikor elfáradtam a táncban, melléjük telepedtem egy hűvös hosszúlépést inni.

– Jól érzed magad? – kérdezte Zé.

– Szerinted?– kérdeztem vissza nevetve.

– Akkor jó – felelte.

Hirtelen hosszú, baljós árnyék vetődött az asztalunkra. Egy nő állt meg felettünk, egykor tán karcsú és szép, festett szőke ötvenes. Igazi fatehéntípusnak tetszett első látásra, aki rühell minden fiatal nőt.

– Nahát, Zé, mennyire örülök, hogy itt látlak – mondta a nő szélesen mosolyogva, gondosan artikulálva, ittasságát leplezendő –, és csak nem a híres kis írónő? Beszélik, de nem hittem.

– Pedig igaz– felelte Zé kelletlenül.

– Mindig ez volt a gyengéd. Címlapra kerülni – mondta vigyorogva, mint egy kapatos vipera.

Meg sem rezzentem. Te nem vagy– gondoltam–, nem is létezel, te fatehén. Nem fogod elrontani a kedvemet. Sebezhetetlennek éreztem magam. És húsz évvel voltam fiatalabb nála.

Zé arca elsötétült.

– Nem neked integet ott a férjed? – kérdezte hidegen, és elfordította a fejét.

– További jó mulatást a kis hölggyel – mondta a vipera, és továbbállt.

Ez meg ki a fene volt?– akartam kérdezni Zét, de inkább nem szóltam.

Visszaröppentem a táncparkettre, és tovább roptam.

Zé egyszer csak ott termett mellettem és félrevont. Lihegve, boldogan kapaszkodtam a karjába.

– Két óra van – mondta, túlkiabálva a zenét.

– És? – kérdeztem.

– Holnap reggel muszáj korán kelnünk. Legkésőbb tízre vissza kell érnünk Pestre.

– Nem úgy volt, hogy maradunk?

– Közbejött valami, ne haragudj.

Együtt ballagtunk haza a szikrázóan hideg, csillagfényes októberi éjszakában. Zé gyöngéden vállamra terítette könnyű vászonkabátját, de így is vacogtam. Nem beszélgettünk. A szállásra érve Zé szó nélkül elvonult zuhanyozni. Én a tévét kapcsolgattam. Fáztam.

– Te a fotelben alszol?– kérdezte Zé erőltetett vidámsággal, habfürdőillatot árasztva. Sötét selyempizsamában volt.

– Mindjárt jövök én is – feleltem neki idegesen.

A fürdőszobában bőven folyattam magamra a meleg vizet, hogy elmúljon a vacogásom.

Sokáig néztem a tükörben a testemet. Szép volt, feszes. Szárazra dörzsöltem, míg sajgott a bőröm.

Aztán pólót húztam, és lekapcsoltam a villanyt.

F EKETELEVES

Mire kiléptem a fürdőszobából, a hálóban már néma csend honolt. Csak az éjjeliszekrényen álló ébresztőóra volt szolgálatban. Világító kijelzője vörös fénnyel árasztotta el a szobát.

Láttam, hogy Zé fél nyolcra húzta fel az órát.

Hatalmas franciaágy állt a szoba közepén, sötét szatén ágyneművel.

Az ágy baljós, súlyos tömege úgy lebegett a hálószobában, mint sötét tengeren egy lakatlan sziget. Pisszenés nem sok, annyi sem hallatszott. Zé az ágy ablak felőli szélén feküdt, mozdulatlanul, háttal nekem.

Ébresszem fel? És ha nem is alszik? Hanem meghalt?

Lehet, hogy igaza van Lujzinak: talán az ő korában már a kamatyolás gondolatától is elviszi az agyvérzés.

Óvatosan az ágy bal szélére ereszkedtem. Annyira távol voltam Zétől, hogy még legalább két ember közénk fért volna. Vagy egy ló. Egy muraközi.

Feküdtem mereven. Meg sem mertem mozdulni. Pulzusom ritmusára ugrált alattam az ágy. Ő a másik oldalon meg se pisszent. Mintha nem is lélegzett volna.

Órákon át feküdtünk egymás mellett, síri csendben. Egyikünk sem mozdult. Nem is tudtam, hogy képes vagyok ennyire zajtalanul bőgni: bár lehet, hogy nem is sírtam, csak sós vízcseppek szaladtak le a szemeim sarkából gyors egymásutánban a hűvös, távolságtartó ágyneműre.

Szerettem volna felkelni és csendben kiosonni, vissza se nézve, ahogy a filmekben csinálják a fasza csajok. De nem tudtam.

Hajnali öt körül hagytam abba a bőgést. A tényékbe kapaszkodtam, jobb híján. Egy férfi fekszik mellettem, aki kora szerint akár az apám lehetne.

Mégis, mi a fenét hittem? Még ha jól is sikerülne a szex, jobban, mint az amerikai filmekben, és pihegve, kielégülten nyúlnánk el egymás mellett, utána ugyan, mit mondhatna nekem? Légy a feleségem? Éljünk boldogan, míg meg nem halok?

Megvirradt. Kint rákezdtek a madarak. A szomszéd szobából lépések zaja hallatszott, vécé zubogása. Egy normális reggel meghitt hangjai.

Az éjjeliszekrényen a digitális ébresztőóra vörös kijelzője könyörtelen szenvtelenséggel mutatta az időt. Tíz perc volt még hátra fél nyolcig.

És akkor, mint valami kétségbeesett vámpír a hajnal első hasadásától megzavarodva, Zé rám vetette magát. Selyempizsamás, csúszós testét a testemhez szorította, száját a nyakamhoz, mintha át akarná harapni, hideg bal keze kétségbeesetten markolta meg a combomat.

Két kézzel löktem el magamtól. Lehengeredett rólam. Felpattant az ágyból, és kirohant a fürdőszobába.

Az ágy szélére ültem, remegő kézzel húzni kezdtem a harisnyámat. A másnapos nejlonharisnyát felhúzni egy átvirrasztott éjszaka után olyan, mintha levedlett bőrét próbálná visszaszuszakolni magára egy zavarodott hüllő. Bámultam a redőny csíkjain át beszűrődő fényt, ahogy vonalakat húz a lábamra.

– Most akkor mi van? Mit akarsz?– termett hirtelen előttem, csípőre tett kézzel.

Felnéztem rá. Közben felvette fekete plüss fürdőköpenyét. Úgy festett benn e, mint egy elaggott Batman-imitátor. Egyik kezében kávéscsészét tartott, a csésze szélét ritmikusan kocogtatta a kiskanál. Remegett a keze. Vörös volt az arca, feldúlt. Nem tudtam megszólalni.

– Mit akarsz?– ismételte meg hisztérikusan felcsapódó hangon.

– Nem ezt– mondtam.

– Akkor mit?– csattant rajtam a hangja, mint egy vizes törülköző.

Felálltam. Az egyik lábamra már felhúzva, a másikról félig lógott a nejlonharisnya.

– Hónapok óta várok. De nem egy gyors numerára! Tíz perccel óracsörgés előtt?

Gondolod, hogy beérem ezzel? Hogy erre van szükségem?

– Elszállt az írónő, mi? Csak egy kis ribanc vagy – sziszegte a fogai között, és elrohant. Kávéfoltok jelezték útját a fürdőszobáig.

Miért van az, tűnődtem, miközben kapkodva szedtem össze a holmimat, hogy éppen azok a férfiak kurváznak le, akikkel le se fekszem?!

Felöltöztem, kisétáltam a néptelen utcára. Ragyogó és jéghideg reggel fogadott. Égette tüdőmet a friss levegő, nem találtam egyetlen kibaszott zsebkendőt sem a táskámban és egyetlen öngyújtót sem a cigihez. Minden porcikám reszketett a kialvatlanságtól, a hidegtől.

Somebody loves you baby… Nem tudsz te szart se, Betty. Csak áltattál. Még hogy szeret.

M ICSODA SZERENCSE, gondoltam, ahogy sétáltam Tokaj kihalt, kedves főutcáján, hogy itt gyerekeskedtem: tudom a járást. A pályaudvarra tartottam. A város egyetlen könyvesboltjának kirakatában megpillantottam a könyvemet.

– Szia– szólítottam meg suttogva, nehogy felverjem az utca csöndjét és a többi szendergő kötetet.

– Szia– szólalt meg álmosan a könyvem –, hát te?

– Erre jártam – mondtam.

– Hajnalban? Itt?– csodálkozott a kötet.

– Így alakult– vontam vállat.

– Úgy sajnálom – szólt a könyv mély részvéttel. Naná, hogy mindent értett. Mégiscsak én írtam. Vér a véremből.

– Egyébként meg igazad volt – tette még hozzá. –Tényleg jó életem lett. Irigykednek is rám a kollégák– mutatott a többiekre a kirakatban.

Bólintottam.

– De arra nem számítottam, hogy ilyen nehéz lesz… – mondtam csüggedten.

– Azt hitted, ingyen adják? – kérdezte szomorúan. Széttártam a karom. Mintha magamhoz akarnám ölelni.

– Nesze neked Terézanyu! – szólt a könyvem pimaszul. – Érd el a vonatot, és menj haza. 4.

SAJÁT SZOBA-KONYHA

Újjá kell építeni a házadat – mondta Marcsi, amikor kivételesen kettesben ültünk a konyhájában. Hozzá mentem fel a balul sikerült szüret után. – Ez a sztori, már ne haragudj, Kata, egyáltalán nem az első az életedben. Mindig ugyanabba a folyóba lépsz, csak éppen a nevek változnak. Mintha szándékosan olyan fickókat keresnél, akik nem bánnak méltóan veled. Lehetetlen kapcsolatokra utazol– így fogalmazott Marcsi, az igaz jó barát.

Roppant hasznos ugyan egy jó barát, aki megmondja a frankót. De ettől még úgy odabasz, mint egy pótos IFA szemből.

Mikor rendesen kaptam megint levegőt, megkérdeztem:

– Hogy érted, Marcsi, hogy újjá kell építeni a házam?

– Nem vagyok pszichológus, de szerintem nincsen rendben a házad. Újra kell betonozni az alapokat, és ki kell cserélni az összes gerendát. Konkrétan nem lehet többé terézanyuzni a férfiakkal. Zével már jó ideje nyilvánvaló volt, hogy nincs értelme tovább várni. De te mégsem adtad ki az útját, inkább mindenáron megérteni igyekeztél őt.

Kicserélni az alapokat? Meg a tetőt? Jézusom.

Tartania kéne valakinek a gerendákat, gondoltam, míg én újrabetonozom az alapokat, különben a fejemre omlik az egész hóbelevanc.

De hát kit is kérhetnék meg erre? Mindenkinek megvannak a maga tartani való gerendái. Persze egy normális pasival talán sikerülne. De normális pasi mi a fenének akarna egy olyan nőt, akinek tartani kell a tetőgerendáit?

Villámcsapásként ért a felismerés. Igazából még házam sincsen.

Harmincévesen, anyányi felnőttként még mindig együtt élek a tesómékkal.

M ÁRPEDIG,MÍG AZ EMBERNEK NINCSEN SAJÁT OTTHONA,

de legalább önálló vagy bérelt lakása, és nem is vágyik rá, addig nincs is mit újjáépíteni. Engem az öcsém és a barátnője vártak haza, nap mint nap. Már amennyire vártak. Nyilván

szívesebben éltek volna ők is végre magukban. De én még nem álltam készen az elköltözésre. Nagyon szerettem velük lenni. Miki igazi őstehetség: úgy tud sztorizni, mint Hrabal, vagy még inkább, mint Kusturica. Ráadásul nagyon szeretem az öcsém új csaját. Iszonyú jó fej, igazi könyv-moly. Órákon át lehet vele beszélgetni könyvekről.

Öröm velük élni, mert látszik rajtuk, hogy megtalálták egymást egy életre, jöhet ásó, kapa, nagyharang, kisgyerek, kiskutya, kisház.

Úgy gondoltam, amíg nincs családom, addig vannak nekem ők. Csakhogy már elmúltam harminc. Nem lehet tovább halogatni, bele kell vágni.

Önállóan.

Bátran.

Egyedül.

A gondolatától is megfagyott bennem a vér.

Nem mintha nem próbáltam volna már. Hiszen éltem én már egyedül évekig. Rühelltem. Körülbelül tizenöt percig, ha kibírtam egyedül a sötét csönddel váró albérleteimben. Mindig menekültem otthonról. Most akkor kezdjem elölről?

Vagy ha minden jól megy, éljek együtt egy férfival? Kettesben? Akihez alkalmazkodni kell? Nekem? Aki egymunkahely kötöttségeit sem bírja elviselni?

Egyszer volt egy pasim, akit elég sokáig hülyítettem, hogy járunk -e vagy sem. Lebegtettem a dolgot, időt kérek, meg hasonló baromságokat mondtam neki, szégyenszemre. Pedig ilyeneket csak pasiktól hallottam idáig, és sajnos pont nekem mondták. El is határoztam, én bezzeg ilyet sose mondok, erre tessék. Ám ez a pasi egy katasztrofálisan sikerült karácsony után végre megkérdezte:

– Oké, elég. Most döntsd el, hogy jársz-e velem, vagy sem.

Ránéztem és vártam. Hátha megenyhül, mint mindig, ha rákerekítettem őzikeszemeimet. De láttam, olyan elszánt, mint egy lovas hadsereg. Meg kell mondanom neki.

– Szóval?! Járunk, vagy sem? – emelte fel a hangját. Férfias volt. De csak ilyenkor, sajnos, amikor kellően kihoztam a sodrából.

– Mindennap?– kérdeztem riadtan. Reméltem, hogy nem képel fel.

Felpattant, és pattanásával felborította a műanyag asztalt, amelynél ültünk egy füstös csehóban, és elrohant. Soha többé nem láttam.

Hát ezt nem kicsit kúrtam el. És megérdemeltem, amit kaptam érte. Mert szemét voltam vele, pedig ez egy nagyon, nagyon rendes pasi volt. És legalább segített felismerni, hogy én tulajdonképpen nem akarok alkalmazkodni, meg egyeztetni, meg ilyenek.

Mert biztonságosabb a tesómékkal élni még harmincévesen is, és közben romantikusan pasizgatni.

Nem pedig bevállalni egy rendes kapcsolatot.

Meg a monogámiát. Amitől a hátamon feláll a szőr. Aki kitalálta, ahhoz lenne egy -két keresetlen szavam. Annyi szerencsétlen pasi van még, akit lehet mentegetni. Ideig-óráig, persze.

Ám a vak is látja, hogy ez így nem megy tovább.

Terézanyut tényleg meg kell állítanom.

Ideje eldöntenem, hogyan akarok élni. Családban, vagy család nélkül.

Családban élni jó. Mármint jó családban.

Család nélkül is jól lehet élni, különösen abban az esetben, ha az ember nem ácsingózik a család után. Mert, teszem azt, inkább az alkotásnak szeretné szentelni az életét. Milyen szerencse, hogy a férfiaknak általában nem kell ilyen döntést hozniuk. Mehet a kettő egyszerre.

De én nő vagyok. És én ácsingózom család után. Ezt be kell látnom végre. Nincs más hátra, mint újjáépíteni a házam. Nincs mese, neki kell állnom. RITTYENTETTÜNK IS NYOMBAN EGY PÉNTEK ESTI VÁLSÁGSTÁBOT, AHOGY SZOKTUK, Marcsi konyhájában. Rajtunk kívül jelen voltak még Lujzi és pirkóviki.

– Beszéljünk a tennivalókról – Marcsi nyitotta ezzel az estét. – Egy olyan pasit kell találnod, akit nem kell megmenteni, önmagától sem, szabad, nem öreg, önálló, és nem rivalizál veled, mert elégedett azzal, amije van, legyen az bármi. És mindezek mellett fogadja el… hogy akár meg is fogod írni, ugye? – foglalta össze Marcsi barátnőm.

Marcsi sajnos nagyon lényeglátó. A szája elé is kapta nyomban a kezét, amint kirajzolódott neki a kép.

– Jesszusom! Én semmi pénzért nem élnék együtt íróval! Bocsi, Kata, de érted… Értettem.

– Biztos, hogy van olyan pasi, aki elbírja. Tuti – mondta nagyon határozottan pirkóviki, aki nagyon optimista, és szereti is a férfiakat. Határozott, de valahogy bájosan szende is tud lenni közben. A halálos kombináció.

– Gyakorlatilag arról beszélünk, hogy kell egy teherbíró, jó humorú, egészséges lelkű, nagydarab… – sorolta tovább Marcsi.

– Angyal. Az ilyen, az egy angyal– mondta Viki áhítattal.

– Szőrös angyal – bólintott Marcsi.

– De van az angyaloknak… – haboztam– farkuk? Most nem azért, mert ha nincs… akkor én össze nem állok egy angyallal– mondtam.

– Ó – mondta pirkóviki, és elpirult. – Erre még sosem gondoltam.

– Hííí, télleg. Szerintem az angyalok… – Marcsi töprengett. – Hát igen, nők. De nem angyal kell ide, gyerekek.

– Hanem?!– kérdeztem.

– Egy múzsa – bökte ki diadalmasan Marcsi. Döbbenten néztünk össze pirkóvikivel.

– A múzsák azok nem nők? – kérdezte Viki.

– Már miért csak női múzsák lennének? – kérdezte Marcsi.

– Tényleg! – sikkantott fel Viki, pedig ő a leghiggadtabb közülünk. – Miért ne lehetne neked nagydarab, szőrös férfi múzsád? Ha a költőknek lehetnek bomba nőik?

– Tehát kell egy pasi, akinek helyén van a szíve meg az esze. Egy tökös kis múzsa – foglalta össze röviden Lujzi.

E ZA MÚZSAÜGY EGÉSZEN FELCSIGÁZOTT.

Egyszer dolgom volt egy idősödő, de igen jó karban lévő kortárs költővel. Rendszeresen futballozott, kopaszon és kigyúrtan úgy festett, mint egy lírai maffiózó. Kreol bőre hihetetlenül bársonyos tapintású volt. Természetesen agglegény volt.

– Ezt meg hogy csinálod – kérdeztem tőle –, rendszeresen hidratálsz? Mégiscsak ötven vagy, nem?

– De– mosolygott, mint egy jóllakott kandúr –, de a tizennyolc éves, hamvas gimnazista lányok imádják a költőket. És rajongásuk engem fiatalon tart. Mint az élet vizéből, úgy merítek hamvas kelyhükből ihletet.

– Lefekszel az olvasóiddal?– hűltem el.

– Hova gondolsz! Ők a múzsáim! Legfeljebb egy kis tapi-smaci! De csak ha nagyon nem bír magával valamelyik kis gimnazista.

A költészet hatalmáról eszembe jut a tesitanárunk esete is. A gimnáziumunkba anno egy új tesitanár érkezett, egyenesen a főiskoláról. Ártatlan, ibolyakék szeme volt és pihés bajuszkája meggyszín szája fölött. Gondolom, a tekintély megalapozása végett növesztette, mert amúgy röhejes volt. Tesitanárhoz méltóan éjjel-nappal mackószerkóban járkált, ám feszes kis feneke fölött lévő zsebében egy Pilinszky-kötetet hordott.

Egy leánygimnáziumban, amely hajdanán apácazárdaként is szolgált. Naná, hogy a fél gimnázium halálosan beleszeretett. Én is. (A másik fele meg a gimi fiúbandájába, a Vastyúkba.) Pilinszkyt olvasni! A bordásfal, az ugrószekrény és a kosárpalánk árnyékában!

Melegítőruciban! Hát létezik ennél szexibb pasi?

Lehet, hogy igaza van Marcsinak, jól jöhet még valamire az írás. Sajnos nem költő vagyok, pedig a költők vonzóbbak. Meg kevesebbet is kell írniuk. A költőknek valahogy többet elnéznek. A költőnőknek is.

Az írónőknek olyan komolyaknak kell lenniük, szerintem. Veretesnek. Ha megszólalnak, annak legyen súlya. Mint az ércből öntött harangnak, úgy konduljon a hangjuk. Vagy nem? Meg nyugtalanít az is, hogy olyan sok írónő csúnya véget ért. Patakba szándékos fulladás, gázsütőbe fej szándékos helyezése.

Gyanítom, nem voltak boldogok. Író embernek tényleg pokolra kell mennie? Jesszusom, de nehéz egy pálya.

Kinek kell egyáltalán egy író, ha nő?

Csak a baj van vele. Velem.

Azok a csajok jönnek be általában a férjnek való férfiaknak, akik halk szavúak, finomak, mint egy csésze a nagymama porcelánkészletéből, valamilyen szelíd hangszeren játszanak (ami pedig a lábuk között van, mondjuk hárfán), és sose használnak csúnya szavakat. Kamaszkorukban néptáncoltak, és azóta is fenékig érő egyenes hajat hordanak, maguk mossák-szárítják, mint Koncz Zsuzsa száz éven át, és hosszú szoknyában járnak. Kecsesen, mintha felhőn lépkednének. Angyaliak. És persze, nem írnak. Se szépet, se csúnyát. Megtartják maguknak, amit megírnának.

Ehhez képest én egy traktoroslány vagyok. Harsány, nagyhangú, teli szájjal röhögök. – Mint egy ló – mondta mindig az apám, gyerekkoromban, ha ment a Szeszélyes évszakok, és én nevettem.

– Ne nyeríts, fiam, mert nem hallom az Antalimrét, és egyébként se fog senki elvenni egy ilyen nőt.

Épp csak cseperedtem, és már tudtam: vagy nyerítek, vagy férjhez megyek. Később bele is tellett vagy öt év pszichológushoz járásba, mire megint mertem úgy nevetni, mint egy ló. Bár nem is vagyok férjnél. Lehet, hogy igaza volt apámnak?

D E HAGYJUK AZ ÖNSAJNÁLATOT. OTT TARTOTTAM,HOGY ELSŐ LÉPÉSKÉNT EL KELL KÖLTÖZNÖM.

Nem élhetek örökké együtt a tesómékkal, mert sose fogok felnőni.

Nekiduráltam magam a lakáskeresésnek. Kerestem egész télen, és mire beköszöntött a kikelet, megtaláltam. A Lakás egy fákkal árnyékolt zsákutcában lakott, bizonyos Liget közben. Mikor először megláttam, ütött-kopott volt, csupasz, szomorú falakkal, törött, harmincéves, fekete-fehér járólapokkal a tenyérnyi konyhájában, vakfoltos, repedezett tükörrel a fürdőszobában. Mégis annyi melegséget és biztonságot sugárzott mind a harminckilenc négyzetmétere, hogy tudtam, megvan.

Én itt boldogan fogok élni, ha addig élek is.

A szabadságnak ezt a rendkívüli állapotát, hogy egy lakás egyedüli birtokosa lehetek, nem ismertem. Tizennyolc éves korom óta évente átlag kétszer váltottam albérletet, soha nem jókedvemből.

De most. Egy pöpec kis szoba-konyha a hegyen.

Mámorító érzés volt. Kézzelfoghatóvá vált, hogy mit köszönhetek Terézanyunak. Ha ő nincs, nincs saját lakásom. Mint egy jóságos, távoli nagynéni, aki pénzt küld minden hónapban, úgy gondoskodott rólam a könyvem. És az önállóság lehetőségével ajándékozott meg.

Ennyi kell az íráshoz. A szabadsághoz.

Egy saját szoba, és némi önálló jövedelem. Mondja egyik kedves szerzőm. Aki sajnos mégis a patakba ölte magát.

Féltem is ettől a szabadságtól, mint a tűztől.

Maga a lakás ugyan picinke volt, de tartozott hozzá egy hatalmas, tizenhat négyzetméteres erkély. Mit erkély, egy kert! Egy nagy fa ácsorgott előtte, egy kecskerágófűz.

Több mint tíz éve éltem Budapesten, pontosabban a nagy lapály, Pest különböző kerületeiben, legalább húsz darabban.

Mindaddig, míg át nem költöztem a Duna túlpartjára, észre sem vettem, hogy lassan tíz éve nem látom az évszakok váltakozását, nem látom leveleiket hullatni a fákat, majd lombosodni, nem szagolom az esőt, nem fúj meg engem a szél. Nem hallom a csendet, állandó zajban élek. És nem látok többet az égből egy papír zsebkendőnyi darabnál.

Vágytam én Budára, ó, hát hogyne vágytam volna oda, hol a hegyek tetején és völgyek mélyén a gazdagok és szépek laknak – „akik nem hugyozzak le egymás Mercedesét”, ahogy Csiribá' mondta.

Itt, Budán aztán nem egy zsebkendőnyi, hanem több lepedőnyi égbolt jutott nekem . Egyszer egy tanárom magyarázta is az egyetemen: ha az ember Budán él, valamelyik hegyen, színzöldben, ráadásul nem is tömeggel, hanem autóval közlekedik a városban, az olyan, mintha egy másik városban élne. Nem értettem, miről beszél, de megragadt bennem. Most végre felismertem, hogy pontosan fogalmazott ugyan, mégsem volt maradéktalanul igaza. Pest után Budán élni még csak nem is olyan, mintha egy másik városban élnék. Olyan, mint egy másik bolygón. Egy olyan bolygón, ahol nincs kutyaszar az utcán, nincs tömeg és nincs mocsok, nem zúgnak autók, hörögnek buszok, sikítanak villamosok. Ahol vannak fák, füvek, madarak, szellő, napsütés, éjjel csillagok és a határtalan égbolt. Leírhatatlan a különbség. Mégis.

Bár már papíron beköltöztem új otthonomba, hetekig visszajártam aludni a nyolcadik kerületi Magdolna utcába, a régi szobámba. Szegény öcsémék, képzelem, hogy örülhettek. De egyszerűen nem tudtam Budán aludni.

Idegesített a csönd.

Éreztem, a házépítés – ahogyan Marcsi nevezte– olyan kihívásokat tartogat még számomra, hogy a fal adja a másikat.

V ERŐFÉNNYEL ÜDVÖZÖLT A NAP,mikor rászántam magam végre a költözködésre. Ragyogó tavaszi hétköznap volt. Trilláztak, csuklottak az együgyű madarak a boldogságtól, fene nagy fényesség volt. Én ültem a kis fehér Opel Corsámban, amely dugig volt a könyveimmel meg a ruháimmal. A Margit hídra hajtottam fel éppen, amikor rám tört a zokogás, mint egy heves nyári zápor.

Egy pillanat alatt csuromvizesre áztam a könnyeimtől.

A Szilágyi Erzsébet fasornál, a nagy kereszteződésben állt egy bandzsa, torz arcú, koszos hajléktalan férfi. Orrán borvirágcsokor nyílt, kezében mocskosra, szamárfülesre gyűrt Fedél nélkülit tartott.

Pirosra váltott épp a lámpa. Ültem letekert ablaknál az autómban, és a férfi bizonytalanul, de megindult felém a járdaszigetről. Automatikusan előkotortam egy százast a nadrágzsebemből. Inkább fizetek, csak ne érjen hozzám. Közelebb jött, és kissé behajolt az ablakon. Gumiabroncsból főzött rettenetes cefre szaga csapott meg. Nyújtottam felé a tenyerem, rajta a fémszázassal. Lejjebb hajolt, és az arcomat fürkészte.

– Kirúgták, kisasszony? – kérdezte, és fejével az autót betöltő ruha-és könyvhalom felé bökött.

Külalakjával éles ellentétben majdhogynem kristálytisztán artikulált. Olyan volt, mint egy rosszul választott szinkronhang. Valaki másnak a hangja szólt belőle, nem azé a szegény páráé, aki volt. Megrendítő volt a látható és a hallható különbség.

– Vége van? – ismételte meg.

Bizonytalanul megráztam a fejem.

– Nnna– noszogatott–, nem szégyen az. Én is így jöttem el az asszonytól. Csak kevesebb könyvvel. Megtörténhet bárkivel. Egy ilyen fáin kis hölgynek, egyet se aggódjon, majd akad másik.

Erőtlenül bólintottam. Akad, persze.

– És van hol laknia? – kérdezte a fedélnélkülis.

Sorstársat sejtett bennem. Istenem.

– Ha minden kötél szakad, végül is ellakhat ebben a kis Opelben is, nem? – kérdezte.

Erre is bólintottam. Előrébb nyújtottam a kezemet, hogy vegye el tenyeremből végre a százast.

– Egyszer ismertem egy családot a nyolcban, akik egy kimustrált régi Skodában laktak négyen. Majdnem egy évig.

Előkotort a zsebéből fémpénzeket. A tenyeremen fekvő százas mellé fektette őket, egyenként, gyengéden. Két fémhúszast, két tízest és egy ötvenest.

Közben zöldre váltott a lámpa. Mögöttem felharsant egy türelmetlen duda.

– Kérem, ne, nem fogadhatom el – szabadkoztam erőtlenül.

A hajléktalan megrázta a fejét.

– VEGYEN RAJTA EGY KŐBAMBIT MAGÁNAK, KISASSZONY –SZÓLT.

– Egy mit?

– Kőbányait. Világost. Magának most jobban kell. És igya meg az én egészségemre.

Erre elfogadtam a p énzt, egy hajléktalantól. Elvettem az utolsó fillérjét. De ha egyszer a Sors vagy a kerületi önkormányzat Őt küldte ünnepélyes fogadásomra!

Álruhában. Más magyarázatot nem leltem a történtekre. És nem is láttam őt soha, de soha többé, pedig azontúl rendszeresen áthajtottam ugyanazon a kereszteződésen. Kettőszáztíz forintból két kőbambit is tudtam venni. Megittam becsülettel az egészségére, a kecskerágófűz alatt, az erkélyemen.

– Ez az univerzum üzenete – mondta ünnepélyesen pirkóviki, mikor elmeséltem neki az esetet–, hogy vedd észre, milyen fene jó dolgod van.

Pirkóviki beszélte az univerzum nyelvét, én meg hallgattam pirkóvikire.

Bár a neheze még hátravolt.

A KIS GARZON MINTHA CSALÓDOTTAN VETTE VOLNA TUDOMÁSUL,HOGY EGYEDÜL KÖLTÖZÖM BE. Vonakodva nyitotta ki a hatalmas, beépített gardrób ajtaját, hogy begyömöszöljem a ruháimat, és a szekrény másik fele üresen, szemrehányóan tátotta rám a száját.

A lakás bútorozatlan és félkész volt: kellett még festeni, konyhaszekrényt beszerelni, háztartási gépeket beszerezni. Bútor egyelőre csak egy ágy volt, pontosabban a váza. A beleillő matracra még várni kellett hat hetet. Egy régi szivacson aludtam egyelőre, a földön. De az erkély.

Az maga volt az édenkert. Tizenhat négyzetméteres Paradicsom.

Az erkély előtt a kecskerágófűz – a szomorúfüzek családjának tagja – éppen beköltözésemkor bontotta leveleit és hullatta nagy, hernyószerű barkáit.

– Szia– mondtam neki–, most jó ideig te leszel a legjobb barátom.

A fa kissé meghökkent, ilyet se mondott még neki senki, de nem szólt.

Így is lett. Életemben annyi időt fa társaságában nem töltöttem még, mint abban az évben a kecskerágófűzzel.

Magányomat enyhítendő, a természet felé fordultam. A növénynevelésbe szublimáltam a szerelmi és szexuális energiáimat. A pszichológiai szakirodalom javasolja a szublimálást mint lehetséges egérutat. Ha nincs kit szeretned, szeress valamit, legalább olyan szenvedéllyel, így kerülheted el a búval baszást.

Kimentem a piacra, palántáért. Fejkendős, tarka szoknyás, harsány néni előtt álltam meg.

– Virágpalánta kéne – mondtam neki– az erkélyemre.

– Mennyire süt oda a nap? – kérdezte a néni.

– Délelőtt egy kicsit.

– Megmondom én, mi kell magának! – rikkantott erre.

Csak ne ennyi ember előtt tessék megmondani – gondoltam riadtan.

– Pistike! Az kell magának! Az bírja a hűvöset. Nagyon igénytelen, víz is alig kell neki, hálás teremtés, szapora.

Nem csoda – gondoltam–, még jó, hogy hálás. Szörnyen megalázó lehet ilyen névvel élni. Legalább Pista lenne, vagy István. És vettem pistikéből vagy húsz tővel. Meg bohócvirágból is. Ez utóbbit is kifejezetten a neve miatt. Biztosan vicces teremtés, jókat röhögünk majd együtt. A bohócvirág azonos tőről képes mindenféle színű virágot bontani – pirosat, sárgát, lilát. Sőt, később palántáztam paradicsomot, két tövet, és paprikát is. Rögtön nem éreztem magam olyan bénítóan mihasznának, aki csak lopja a napot holmi írogatással. Tessék, nemcsak hogy házat építek, még konyhakertet is művelek.

Egy gáz volt csak. A virágok hallgatnak. A bárányok hozzájuk képest kutya fülek. Én nem tudom, ki hogy van a csenddel. Az egyedüllét csendjével.

A Z EGYEDÜLLÉT CSENDJE OLYAN,MINT A CSEND A VÍZ ALATT.

Mintha mélyen a felszín alatt úszna az ember, fülében csak a vére dobol, és néha, ha megcsörren a telefon, kiemelkedhet végre levegőért. De minél ritkábban csörren meg, annál ritkábban jut levegőhöz. Ezt a súlyos csöndet nem oldja sem rádió, sem tévé hangja, csak egy másik hús-vér ember közelsége hozhat megkönnyebbülést.

– Nahát! Te nem szeretsz egyedül lenni? – kérdezték gyakran csodálkozva családos, vagy legalábbis párkapcsolatban élő ismerőseim. Úgy néztek rám, mikor kimondtam a nemet, mintha megjelentek volna rajtam a bubópestis első tünetei.

– Én kifejezetten – ezt a szót megnyomták, mindig –, kifejezetten szeretek egyedül lenni.

Csakhogy én tudtam, hogy ők másfajta egyedüllétre gondolnak. Arra a néhány, kivételes órára, míg a pasijuk sörözik a haverokkal, vagy átviszi a férj a gyerekeket az anyóshoz.

Az igen, az egy szeretni való egyedüllét.

Istenemre, azt én is kedvelném.

De az az egyedüllét, amelyet csak a nyugdíjasok, az özvegyek, a szinglik meg a munkanélküliek ismernek, az ettől merőben különbözik.

Ahogyan nem mindegy, hogy egy hóember dől rád, vagy egy lavina temet maga alá, úgy az sem, hogy egyedülléted választott, átmeneti vagy kényszerű és végeláthatatlan.

– De jó neked – mondta egyikmásik kedves ismerősöm irigykedve –, egész nap otthon vagy, azt csinálsz, amit akarsz!

De még mennyire! Ha akarom, pumázok: nem mosakszom napokig. Vagy ki sem kelek az ágyból. De ha mégis, a tegnapi póló jó lesz ma még, vagy ez már tegnapelőtt is rajtam volt? Kit érdekel, úgyse látja senki, se a pólót, se a lenőtt hajamat, talán én magam sem látszom már igazán.

Se egy kutyaugatás, se egy zörgő mosógép hangja vagy távoli gyereksírás. A nyolckerben bezzeg mindig üvöltve káromkodott valaki. Zene volt magányos füleimnek. Itt meg csak ez a csönd, méterekkel a víz alatt.

Írtam otthon. Hiszen ez a munkám, mondogattam magamnak.

Néhány hét elteltével hozzászokott a fülem a bénító csöndhöz, és képes voltam már egykét zajt megkülönböztetni. A mellettem lévő lakásból például halk, de határozott nyikorgást véltem hallani. Egy régi ruhásszekrény ajtajának jellegzetes hangja? – találgattam.

El nem tudom mondani, mennyire megkönnyebbültem.

A RUHÁSSZEKRÉNY SZOBOSZLAIÉKNÉL LAKOTT,egy nyugdíjas házaspárnál, ahol az asszony süket volt, mint az ágyú, az ember viszont, Szoboszlai úr fess és snájdig, mint egy nyugalmazott katonatiszt. Donald Sutherlandre emlékeztetett.

Sűrű, ősz haja volt, gondosan hátrafésülve, még csillogott is, vajon mit használ, hajhabot?

– töprengtem. Magas volt, és szálegyenesen tartotta magát, s amint meglátott a lépcsőházban, még jobban kihúzta magát. Mindig tökéletesre vasalt halványkék, tüdőszín és fűzöld ingeket viselt. A legfelső gombját sosem gombolta be. Ősz mellszőrzete diszkréten, de egyértelműen integetett a fölső gomb fölött.

Ez a kigombolt felső gomb nem illett a képbe. Talán finom jelzés, hogy szexuálisan nem felhőtlen a viszonyuk Szoboszlai nénivel az utóbbi negyedszázadban?

A lépcsőn felfelé-lefelé valahogy furán húzta az egyik lábát, de ettől eltekintve kifogástalan állapotban volt az öregúr.

Szoboszlai néni nem. Apró, mélyen ülő szemei voltak, mint egy sovány, vén malacnak, alacsony volt, görbe hátú. Arca pedig olyan elgyötört volt, mintha egy teljes élet be nem teljesült álmainak súlyát cipelné még mindig, közel nyolcvanévesen is. Süket volt, és nem is köszönt nekem soha, pedig látni látott. Talán tartott tőle, hogy elszeretem az urát. Végül is, nem volt köztünk több egy fél évszázadnál. A férfiak még fél lábbal a sírban is képesek lecserélni a feleségüket egy fiatalabb nőcskére – mondogatta mindig a nagymamám.

Szoboszlai úrnak ráadásul – ritka tünemény – bajszos szeme volt. Olyan sűrű, ősz szemöldöke, hogy simán elment volna kackiás bajusznak is.

Gyermekien égkék szemmel csodálkozott rám.

– Nahát, végre fiatalok is költöznek ebbe a házba – lelkendezett, mikor bemutatkoztam neki.– Nagyon ideje volt már, túl nagy itt a csönd.

– Igen, igen– kaptam a szón –, maguktól áthallatszik néha a Kossuth. Nagyon örülök, hogy nem vagyok teljesen egyedül – magyaráztam.

– Magától is mindig áthallatszik a Kossuth – felelte bajtársi mosollyal –, meg persze a Petőfi rádió.

– És valami kis nyikorgás is át szokott hallatszani, annak is nagyon szoktam örülni – tettem hozzá.

– Nyikorgás? – húzta fel bajszát a szeme fölött Szoboszlai úr.

– Biztos a szekrény. Olyan régi fajta, nem?

– IKEA. A fiaméktól kaptuk két éve – felelte Szoboszlai úr.

– Akkor nem tudom, mi nyikoroghat– bizonytalanodtam el.

– A műlábam.

– Tessék? – pislogtam.

– A műlábam. A bal tőből hiányzik. Üzemi baleset. Több mint harminc éve történt. Nem tudom, hányadik protézis már ez. Hiába, hogy új, meg korszerű, ugyanúgy nyikorognak mind

– legyintett.

Aznapra, úgy éreztem, kibeszélgettük magunkat. És valóban, ahogy távolodott Szoboszlai úr, különösen, mikor a lépcsőn indult lefelé, határozottan hallani véltem a nyikorgást. Ám sajnos egy különösen síri csendes szerda reggel kitolták őt a lakásból hordágyon, és többé nem jött vissza.

– Pedig hogy szívemhez nőtt már a nyikorgása – gondoltam elszontyolodva.

Aztán egy nyári éjszakán, mikor álmatlanul bámultam a kecskerágófűz plafonra vetülő árnyát, hirtelen ismerős zajra lettem figyelmes. Megdermedtem, visszafojtott lélegzettel hallgatóztam. És újból felhangzott az éjszakában az ismerős nyikorgás. Vagy feltámadt, vagy visszajár kísérteni. Minden éjjel figyeltem azontúl. És nyikorgott rendületlenül.

Talán özvegy Szoboszlainé nosztalgiából rendszeresen megjáratja elhunyt férje bal lábát? Ilyen az igazi, síron túl is tartó szerelem. Végül is, egy műlábát nem temetnek el az elhunyttal. Ugyanúgy nem bomlik le, ahogy a tartós tej doboza sem. Visszaadják szépen a hozzátartozónak, mint a karórát meg a karikagyűrűt. Tegye, ahova bírja.

Így múlattam az időt az új, önálló lakásomban. Vidám volt, mint egy kriptában vakációzni.

A növényekéhez hasonlatos egyhangúsággal zajló életemben pompás színfoltokat jelentettek az időről időre megjelenő mesteremberek, akik festeni, vízvezetéket, villanyt jöttek szerelni. Nagyon élveztem a társaságukat. Én kint ültem a teraszon, és írtam, ők meg dolgoztak, és néha váltottunk egy-két keresetlen szót.

De ez nem tarthatott örökké. Mi lesz, ha felépül végre a házam? Már ők sem jönnek?

A KEGYELEMDÖFÉST MEG IS ADTA AZ UTOLSÓ SZERELŐBRIGÁD.

Egy komplett látomás érkezett az IKEA-konyha összeszerelésére. Egy nő. Úgy képzeltem, majd valami tenyeres-talpas, mély hangú, nagydarab teremtés jön, mint

egy exendékás úszónő. IKEA -konyhát összeszerelni igen figyelemreméltó erőt, kitartást, kreativitást és nem utolsósorban komoly fizikai állóképességet követel. Magam ezért nem is próbálkoznék soha ilyesmivel.

A kérdéses nap reggelén megérkezett egy ütött -kopott, bordó furgon a ház elé. Kiszállt – mit kiszállt, kilibbent belőle egy magas, karcsú, törékeny lány, hatalmas őzikeszemekkel, meggypiros, ívelt ajkakkal, hibátlan fehér bőrrel és fogakkal, és lágy csigákban hosszú nyaka körül lebegő koromfekete hajjal.

Vazze.

Három számmal nagyobb zsákszínű kezeslábast és egy agyonmosott lila pólót viselt.

Mégis úgy nézett ki, mint aki most érkezett divatfotózásról. Lélegzetelállítóan szép volt. Elővette a körfűrészét meg az ütvefúróját, és nekiállt összeszerelni a lapra szerelt konyhabútort.

Azt hittem, káprázat játszik velem. Olyan volt, mintha a Flashdance 22 forgatásába csöppentem volna: a Flashdanceben a főhősnő, úgy rémlik, hegeszt. Ez itt körfűrészel.

– Belsőépítésznek tanulok – mondta–, de néha elvállalok kisebb szereléseket. Szórakoztat. Kisebb szerelés? Nekem egy évembe és kábé négy ujjamba került volna ez a szerelés.

A nap végén, amikor már csak a különösen nehéz elemek beillesztése volt hátra, egy bazi nagy motoron megérkezett a pasija, aki ugyanolyan szép volt férfiban, mint a lány nőben.

Úgy festettek egymá s mellett, mint a Peugeot-hirdetésben Benedek Tibor sztárvízilabdázó meg Epres Panni sztármanöken. Mosolyuk, mint a napfelkelte a Karib-tengeren, egy luxusjachtról nézve.

A legfelső konyhaszekrényelem beillesztésénél a lány felállt a konyhapultra. Ám mivel a legfelső elem annyira magasan volt, hogy onnan sem érte fel, egyik lábával ráállt szerelme vállára. A férfi tartotta őt, mosolyogva, mint egy különösen jámbor cirkuszi erőművész és/vagy titán.

Olyan erotikus kisugárzása volt a jelenetnek, hogy hirtelen úgy éreztem magam, mint egy kukkoló. Muszáj volt félrefordítanom a fejem.

És mondanom sem kell, hogy mind a ketten kedvesek voltak, gyorsan, pontosan és jókedvűen dolgoztak. Majdnem elsírtam magam. Ilyen létezik?

Két gyönyörű ember, akik szeretnek és szerelnek.

– Nagyon szép ez a lakás – mondta a lány búcsúzóul. Dallamos, lágy hangja volt. – Egyedül laksz itt?

Elszorult torokkal bólintottam. Rám mosolygott. Mosolyában nem volt semmi sajnálkozó vagy lekezelő: tiszta volt és egyszerű, mint egy pohár csapvíz.

– Itt mindenen látszik, hogy vár valakire – nézett körbe.

Leginkább rajtam – gondoltam szorongva.

– Használd boldogan a konyhádat – fejezte be. Az ő szájából úgy hangzott, mint egy áldás.

H A A SZEMÜK FELETT HORDJÁK A BAJSZUKAT, az sokkal jobban áll a férfiaknak – mondtam Lujzinak, amikor végre eljött látogatóba, és bemutattam neki a füzet, a lakást, meg meséltem neki néhai Szoboszlai úrról. Mit csináljak, mindösszesen ennyi történt velem.

Lujz i sem volt túl jó passzban, bár istenien nézett ki – nádszálkarcsúra idegeskedte magát az új munkahelyén, és nagy, gyíkzöld szemei szinte fluoreszkáltak sápadt arcában. Haját égővörösre festette, szilajul röpködtek hullámos tincsei szív alakúra fogyott arca és törékeny vállai körül: olyan volt, mint egy kikapós boszorkány. Ő is egyedül élt a válása óta, de intenzíven randizott, és nagyon sokat dolgozott: ritkán tudtunk találkozni.

És ugye, sajnos akadt még egy oka megritkult találkozásainknak:

– Tisztázzunk valamit – fakadt ki egyszer Lujzi, amikor éppen egy szombat esti sörözésre indultunk együtt.

– Én nem vagyok szingli.

– Mi?– döbbentem meg.

– Én egy rendes elvált nő vagyok. Aki momentán társtalan. Még az elváltaknak is nagyobb a becsületük, mint ezeknek a szingliknek.

– Zavar, ami történik körülöttem? – kérdeztem, mert nyomban sejtettem, honnan fúj a szél.

– Halálra idegesít, hogy ha együtt vagyunk, mindenki veled foglalkozik. Mintha én ott sem lennék. Meg ez az állandó szinglizés is! – dühösen fújt egyet.

– Sajnálom. De nem tehetek róla. Nekem sem könnyű – kockáztattam meg. Lujzi csípőre tette a kezét, és fújt egyet.

– Hát figyelj, Kata, én elhiszem, hogy nem könnyű neked. De talán nem is olyan nehéz, nem? Akárhonnan nézzük, most végre megvan mindened. Oké, hogy ára van, de lett saját lakásod, autód. Jó, munkád nincsen, na de főnököd sincs. És na mondd már, hát momentán nincsen love az életedben. De lóvé, az van. Mind a ketten csórók voltunk mindig. Ki ne találd már nekem, hogy most meg elégedetlen vagy!

Nem mertem Lujzival ellenkezni. És igazat is adtam neki. Részben.

Értettem, amit érez, és hálás is voltam, amiért nyíltan megmondja: de ettől még nem fájt kevésbé. A barátságot a nagy sikerek ugyanúgy próbára teszik, mint a nagy kudarcok. Mindegy, hogy lefelé vagy felfelé mozdul látszólag az ember sorsa, a változás következményeit viselnie kell a környezetének is. Marcsinak és pirkóvikinek talán egyszerűbb volt, hiszen nekik ott volt a gyerek, a család. De Lujzival túlságosan is hasonló élethelyzetben voltunk. De neki se love, se lóvé. Hogy őt idézzem.

Hetekig nem is találkoztunk a kifakadása után, és most olyan jó volt Lujzival újra együtt lenni és badarságokról beszélgetni.

Akárcsak én, ő sem állhatta a bajuszos férfiakat. Megkockáztatom, ez egy tégla volt barátságunk erős várában.

– Én nagyon sokat gondolkoztam – mondta Lujzi lassan, tűnődve, ahogyan csak négy sör után tud tűnődni az ember. Gyönyörű, enyhe nyári éjszaka volt, a teraszon ülve söröztünk –, hogy miért rühellem annyira a bajuszosokat.

– Na és? – kérdeztem.

– Az orális szex miatt.

– Mi?

– Mindig az jut eszembe ezekről a bajszosokról, hogy soha az életben ki nem elégítik az asszonykájukat rendesen.

Eltűnődtem én is. Tényleg. Vagy ha mégis, akkor szúrnak. A bajusz, az szúr.

– Érzéketlenek. Mit érdekli őket a nő öröme – mondta Lujzi. Majdhogynem kiköpött. Ebből is látszott, hogy nem volt még érzelmileg túl a válásán. Pedig az exférje nem is volt bajuszos. De szerelmi téren valahogy mégis annak bizonyult.

Lujzi aznap éjjel ott aludt nálam. Feküdtünk a szoba fényfoltokkal tarkított padlóján, az egymás mellé tett matracokon, és sutyorogtunk, ahogyan régi nyári táborokban lámpaoltás után volt szokás.

– Hallod te is?– kérdeztem, mikor a szomszédban felhangzott.

– Ja! Aha, hallom….– Lujzi felült, úgy fülelt. – Valami szekrény lehet. Biztos régi, nyikorog. Na és?

Rémületesen megkönnyebbültem.

– Nem szekrény az.

– Nem? Hát mi?

– Műláb.

– Te megőrültél. Honnan veszed?

Elmeséltem Lujzinak Szoboszlai úr kísértetét, és/vagy Szoboszlai néni szokatlan szerelmi rituáléját. Lujzi izgatottan hegyezte a fülét.

– Tényleg, csak ő lehet! Ez hihetetlen! Ez egészen biztosan egy műláb nyikorgása! Hegynyi kő gördült le a szívemről. Lujzira lehet számítani. Igaz jó barát. Érti, amit mondok.

– Örülök, hogy te is hallod – mondtam neki.

– Beijedtél, hogy már hallucinálsz, mi? – röhögött.

– Be– vallottam be.

– Nem csoda– felelte kis hallgatás után. – Kurva nagy csend van itt. Hogy bírod? – kérdezte szelíden.

– Sehogy– vágtam rá.

– Én sem.

– Nekem mondod?– fölényeskedtem.

– De én… még félek is – suttogta Lujzi.

– Mitől?

– Nem tudom… A sötétségtől. Mint egy kisgyerek. Nem merek elaludni se. Sose éltem még egyedül. Nem tudtam, hogy ez ilyen szar. Amikor régen mondogattad, azt gondoltam, csak nyavalyogsz. De igazad volt, bocs. Én azt hiszem, nem is vagyok képes így élni.

Hallgattunk.

Én azt hiszem, képes vagyok rá, gondoltam. De ennek egyáltalán nem örültem.

– Szerinted nekem lesz gyerekem valaha?– kérdezte Lujzi csendesen.

Harminc fölött, válás után ennek a kérdésnek akkora a súlya, hogy egy kafferbivalyt agyonnyomna. És csak egyféle választ lehet rá adni, íme:

– Persze hogy lesz gyereked, Lujzi.

– Mindig ezt mondod. Tíz éve. Közben meg nem lett senkitől. Pedig annyira akartam.

– Nekem sincs még. Van időnk.

– De te nem is akarsz.

– Ilyet nem mondtam soha.

– De azt se, hogy akarsz. Ez igaz. Hallgattam.

– Én meg, mióta az eszemet tudom, csak erre vágyom. Egy kisbabára. És nem jön össze, az istennek se. Mit rontok el?– Lujzi hangja sírósra váltott.

– Nem rontasz el semmit, Lujzi.

– De akkor miért nincs?

– Nem tudom.

– És mi van, ha nem is lesz? Ha soha nem lesz gyerekem? – kérdezte Lujzi elvékonyodó és hisztérikusan felkunkorodó hangon.

Összeszedtem minden bátorságomat.

– Mi van akkor, ha nem lesz?– kérdeztem vissza.

– Én azt nem bírom ki. Egy nő, akinek nem lehet gyereke, az… nem is nő. Lujzinak már potyogtak a könnyei.

– Nem nő? – kérdeztem óvatosan. – Hát micsoda?

– Nem tudom… Egy kripli… Egy szerencsétlen pincebogár.

– Miért pont pincebogár? – hökkentem meg.

– Mit tudom én.

– Ne mondj ilyet, kérlek, Lujzi.

Nem bírtam tovább, felültem az ágyban. A szívem recsegettropogott kínjában a bordáim alatt. Lujzi is felült.

– Van egy zsepid?

Felálltam, kimentem a konyhába zsebkendőért, engedtem egy pohár csapvizet is. Ült a matracon és szipogott. Kifújta az orrát. Megitta a vizet.

– Bazmeg. Ne haragudj– mondta nagy sokára.

– Dehogy haragszom.

– Iszonyúan fáj – mondta.

– Tudom– feleltem.

– Nem tudod. Neked lehetne– vágta rá ingerülten.

Hallgattam. Nem lehetett már semmit mondani. Megöleltem Lujzit inkább. Aztán ő lassan álomba szipogta magát, én meg a mellkasomon ülő lidércekkel együtt hallgattam egyenletessé váló szuszogását.

Figyeltem az utcai lámpák és a lombok falakra és a padlóra vetített árnyjátékát. A pincebogáron gondolkodtam.

L ÉTEZIK,HOGY A NŐ,AKI NEM SZÜL GYEREKET,NEM TARTHATJA TÖBBRE MAGÁT EGY PINCEBOGÁRNÁL?

Ha már itt tartunk, ismerem jól a pincebogarat: nagydarab, lomha mozgású alak, csillogó fekete kitinpáncélban. Mint egy kültelki limuzin, úgy néz ki. Színházba nem mennék vele, de azért tagadhatatlanul van benne valami ünnepélyes. Legalábbis több benne a méltóság, mint egy harántcsíkos krumplibogárban.

De igaza volt Lujzinak, én valóban nem mondtam, hogy akarok. Mármint gyereket. Tudtam, hogy társ nélkül számomra ez járhatatlan út. Én nem tudok egyedül belevágni egy ilyen nagy– a legnagyobb?– feladatba az életben.

Mindig úgy képzeltem, majd egyszer jön Ő, a Férfi, akivel eldöntjük, hogy akarunk-e. De ha ő nem jön… akkor?

Mi lesz? Pincebogárként kell leélnem hátralévő életemet?

De hát ki ítélkezhet fölöttem?

Talán a Jóisten? Őt ennél jóval nagyvonalúbbnak ismertem meg.

Anyám, aki szült engem, gyakran mondogatta nekem, milyen nagyszerű dolog a saját gyerek.

Aztán így folytatta: de amint megszületik, vége van az életednek. Ha én tudom, mivel jár, bizonyisten bele sem vágok.

Már hogyne lennék összezavarodva? Most akkor jó, vagy nem jó gyereket szülni?

L ASSAN KEZDETT OTTHONFORMÁT ÖLTENI A LAKÁS,ÉN PEDIG ÜLTEM BENNE. Ha már van otthonom, hol máshol üljek, hát nem igaz?

Gyakorlatilag két dolgot csináltam az alaptevékenységeken (evés, ivás, alvás, tisztálkodás) túl: olvastamés írtam. Reggel, amint felkeltem, bekapcsoltam a rádiót, illetve néha be sem kellett kapcsolni, mert szólt egész éjjel. Tudnivaló, hogy a betörők ellen a legjobb riasztó az éjszakai beszélgetős műsor. Volt egy készülék a fürdőszobában, egy a konyhában és egy nagy a nappaliban. Nem bíztam semmit a véletlenre.

Az írás azonban sajnos a világ egyik legmagányosabb tevékenysége. Az ember ül otthon, és fejben beszélget magával. Vitázik, pöröl, összevesz, kibékül, érvel, visz-szakozik. És még örül is neki, ha valami jó párbeszédet hall. A saját fejében. A szerencsétlen.

„ AZ EGYEDÜLLÉT SOHA VISSZA NEM TÉRŐ ALKALMAT KÍNÁLarra, hogy a belső csendben az ember végre meghallja saját, igazi hangját. Ez a belső hang gyógyító és vigasztaló, akár sorsfordító változtatásokat képes elindítani az életedben!” – állították az ezoterikus, spirituális és pszichoszakkönyvek, amelyeket akkoriban kilószámra olvastam.

Én hallgattam rájuk. A belső adókon ezerszer és ezerszer átbeszéltem magammal eddigi életem eseményeit. Elsősorban a párkapcsolataimat vizsgáltam felül, olyan szigorral és eltökéltséggel, mint egy APEH-ellenőr. Igyekeztem rájönni, mit, miért és hogyan csináltam.

És mindez hogyan függ össze azzal, hogy milyen családból jövök. És hogyan független tőle. Vagyis mindent megtettem, hogy újjáépítsem a házam, az alapoktól kezdve. Micsoda szerencse, hogy megtanultam rendesen kérdezni a Rádióban. Most aztán kérdezgethettem magamat éjjel-nappal, hóban-fagyban.

– APEHellenőrzés, ugyan! – legyintett erre Lujzi, aki házassága válságba jutásakor szintén végigment egy ilyen önrevízión –, az kutyafasza ehhez képest. Ez egy élveboncolás. Szerintem a legtöbb ember éppen azért üt össze gyorsan saját családot, hogy ne kelljen ezt végigcsinálnia.

Az önrevíziós alapkérdésem a következő volt: miért félek ennyire a férfiaktól? És lehetett volna folytatni a végtelenségig a „miért félek”-kel kezdődő kérdések sorát:

Miért félek a sikertől?

Miért félek a kudarctól?

Miért félek a házasságtól?

Miért félek az egyedülléttől?

Miért félek a hidegtől?

Miért félek a melegtől?

Miért vagyok én ilyen átkozottul beszari,kishitű alak?!

Minek él az ilyen? Aki ennyit fél? – kérdezheti most joggal bárki. Pláne, minek ír? Én is egyfolytában ezt kérdezgettem magamtól, naná.

De nem sokra jutottam. Olyan voltam, mint egy rossz krimiben az elfuserált detektív, aki csak nyomoz,nyomoz. Hiába van minden bizonyíték az orra előtt, ő mégsem képes összeilleszteni a mozaik darabjait és végre elkapni a gyilkost.

A SIKER JÓ.MÉGIS ÚGY HÚZTA KI A LÁBAM ALÓL AZ ISMERŐSNEK TŰNŐ TALAJT, MINT SOHA EGYETLEN KUDARCOM SEM.

Mintha két részre szakadtam volna: egy Kéki Katára, akit a világ elismer, és egy másikra, aki mackónaciban ül otthon naphosszat, és úgy érzi, élve van eltemetve.

Régi ismerősöm ismét felbukkant: a girhes kóbor eb, a szorongás, lerázhatatlanul a nyomomba szegődött.

A világ valami egészen mást üzent nekem, mint amit én magamról hittem mindaddig. De én az istennek sem bírtam felfogni az üzenetet.

Apámnak ajándékba adtam egy kötetet, beleírtam, mennyire fontos ő nekem. Nem szólt róla egyetlen szót sem.

Dühösebb volt rám, mint valaha. Mintha minden régvolt kudarcának én lettem volna az oka.

Ritka találkozásaink alkalmával ezt sose mondta, hiszen szólni se nagyon szólt hozzám, de benne volt minden vádló, lapos pillantásában és odavetett félmondatában.

Nem is igen jártam haza akkoriban. Apám kimondatlan dühe csak még inkább elmélyítette amúgy is kútmély bizonytalanságomat.

Restelltem és hálátlannak éreztem magam, akinek semmi nem elég, bármilyen bőkezűen is bánik vele az élet.

Azt reméltem, remeteként, önerőből kihúzom valahogy magam ebből a kútból, de csak egyre mélyebbre és mélyebbre süllyedtem.

A SZAKNYELV DEPRESSZIÓNAK NEVEZI EZT.

Hiába tudtam a nevét, az nem segített. Egyetlen segítőm volt csak: Dörgicse. Dörgicse a Balaton-felvidék lankái közt alvó kicsi falu. A Balaton-felvidéket személyesen

a Jóisten teremtette a szabadnapján, vasárnap. Kikapcsolódásképpen. Ezért néz ki úgy, mint az édenkert.

A falu fölött állt a kis présház. Úgy jártam oda, mint egy zarándokhelyre: ha csak tehettem, bedobáltam a cuccaimat a kis Corsámba, és indultam Dörgicsére. A présház, amit egy csoda folytán kaptam kölcsön évekkel azelőtt egy régi kollégámtól, egy erdő és egy szőlőbirtok által határolt domb aljában guggolt. A húsz négyzetméteres házikó hatalmas, vasalt tölgyfa ajtaja, vigasztaló dohszaga, víz és minden más komfort nélküli apró tere úgy fogadott be, mint egy biztonságos barlang. Oda menekültem. Mire megérkeztem, sikerült leráznom a szorosan a nyomomban lihegő szorongást és minden más gyötrő érzést. Szabad voltam újra, ideig-óráig.

T ALÁN MERT NEM TÖRTÉNT OTT AZ ÉGVILÁGON S OHA SEMMI.

És nem számított senkinek sem, hogy ott vagyok-e én, és vagyok-e, egyáltalán. Létem teljes jelentéktelenségének megtapasztalása felszabadított.

Megszűntem Kéki Katának lenni, csupán egy meleg vérű emlős lettem a sok közül.

Ugyanúgy, ahogyan az őz, meg a nyúl, meg a vaddisznó is, csak egy eleme a rendszernek.

Ugyanakkor örömmel töltött el a tény, hogy magam a tápláléklánc csúcsán helyezkedem el emlősként. Bár ha ezzel érveltem volna egy rám fenekedő vaddisznónak, aki szembejön velem a tölgyesben, tartok tőle, csúnyán a képembe röhög.

Ember nem, csak madár járt arra és a vadak. Minden napom tökéletesen egyformán telt.

Hajnalban a Balaton felől kelt a nap. Mikor hosszú és nyugodt álmomból ébredve kitámolyogtam a kis ház elé, már ragyogott minden a napfényben. Csak ültem órákig a ház előtt egy könyvvel a kezemben, és bámultam a távoli, nagy tavat, míg bele nem fájdult a szemem. Akkor feltettem a napszemüvegem, és elaludtam.

Ilyen érzés lehet luxusnyugdíjasnak lenni. Egy kisházban a hegyen a tóval szemben. A dombok hátán előbb kéken, zölden, majd sárgán hullámzottak a búzamezők.

A viharok mindig éjszaka és északról érkeztek, távoli, egyre erősödő, ünnepélyes dobpergés kíséretében. A völgybe érve akkorákat döndültek, hogy a présház ódon falai meg- megreszkettek mindenható erejüktől.

A közeli tölgyerdő úgy dübörgött a szélben, ahogy a tehervagonok a síneken. A kisház ajtajában ültem órákon át, és úgy figyeltem, mint a tévét szokás, a minden égtájon lilán és ciklámenszínben felizzó villámcsapásokat.

Néha lementem a falu kisboltjába, vázsonyi kifliért, aminek nincs párja a föld kerekén. Vastagon megvajaztam, és órákig reggeliztem a diófa alatt, szemben a Balatonnal.

Egy éjszaka arra riadtam föl, hogy valaki ül az ágyam végében, és kitartóan bámul rám. A szívszélhűdést követően ismertem fel az évek óta a padláson lakó pelecsalád ifjú, kíváncsi tagját.

Azon az éjjelen már nem mertem lehunyni a szemem, cigarettázva ültem a lócán, pokrócba bugyolálva a kisház előtt, és vártam a hajnal megváltó hasadását. A pirkadatkor zihálva érkező permetezőtraktornak jobban örültem, mintha maga Batman jött volna megmenteni.

Valószínűleg a traktoros azóta is emlegeti a furcsa teremtményt, kockás takaróban, aki a felkelő nap első sugarainak fényében indiántáncot jár és két kézzel integet a közeledő haszonjárműnek.

Bár egy -egy különös zajtól órákig reszkettem éjszaka, várva a kalapácsos őzike vagy a láncfűrészes nyuszi végzetes felbukkanását, mégis olyan biztonságban éreztem magam egyedül az erdő közepén, mint sehol máshol a világban.

ANYÁR KELLŐS KÖZEPÉN ÚJABB VÁRATLANfordulat történt: producerek kezdtek telefonálni, hogy a könyvem megfilmesítésének ügyében tárgyaljanak velem. Velem, a nem is olyan rég még munkanélküli senkivel.

Most őszintén, ki tudna egy ekkora hiperugrást követni az életében? Legfeljebb Neo a Mátrixból.

Fel sem tudtam fogni, mi történik velem.

Nem tudom, miért, de a legtöbb producer úgy viselkedik, ahogyan azt a róluk készülő karikatúrákban láthatjuk és mendemondákban hallhatjuk.

Az elsővel való találkozás is kiköpött úgy zajlott, ahogyan a nagykönyvben meg van írva: „A nagy hatalommal és befolyással bíró producer személyesen keresi fel az ágrólszakadt, vidéki, írogató kislányt.”

Pocakos, késő ötvenes férfi volt, tekintélyes méretű feje tetején nagy, kopasz folttal. Tömpe virsliujjai között tömött szivart forgatott. Hófehér, jól szabott öltönyben érkezett, fehér limuzinnal. Én négyes-hatos villamossal és farmerben, bár legalább dohányoztam. Ez volt az egyetlen közös, bár sajnos önsorsrontó vonásunk.

A producer mégsem velem, hanem tömzsi szivarjával létesített szemkontaktust, beleszívott komótosan, majd pöfékelés közben jelentőségteljesen így szólt:

– Eredeti és igen extravagáns megközelítésre gondolunk – kivárt.

Újabb pöfök gurultak ki a szájából. Érdeklődve figyeltem.

– Igen?

– Musicalt forgatnánk a könyvéből – bökte ki.

– Mjuzikelt?– ismételtem.

Időt akartam nyerni. Attól tartottam, nem reagálok elég értelmesen. Pláne nem elég lelkesen. De hát zavartan vártam, hogy valaki előpattanjon valami setét szegletből, és azt kiabálja, kandi kamera, kandi kamera!

– Musicalt– ismételte meg erre, sürgető, ideges rándulással a szája szegletében. Tudnivaló, hogy Al Capone is producerkedett. Mikor megunta a szervezett bűnözést, a filmművészet felé fordult az érdeklődése. Igaz, hogy elsősorban pénzmosási ambíciókkal, de

akkor is.

Azt megnézném, ahogyan Al Caponénak mondok nemet. Már néznék is bele a Smith and Wesson csövébe.

– A gangon majd állnak a barátnők mint kórus, és énekelnek – mondta a producer, látva tanácstalan tekintetemet.

Micsoda mázli, hogy nem maga Al keresett meg ezzel az ötlettel.

Se köpni, se nyelni nem tudtam. Röhögni meg nem mertem, mert láttam, hogy nem viccnek szánta.

Az emlegetett barátnők, Marcsi, Lujzi és pirkóviki visítottak a röhögéstől, mikor elmeséltem nekik. Hitetlenkedve ingatták fejüket.

De ez csak az első producer volt. Jöttek aztán szépen sorban a többiek is, és megjelentek nyomukban az ügyvédek, a menedzserek és további furcsa szerzetek.

AZT HITTEM,CSAK KÖZHELY, HOGY A SIKERNEK VANNAK VÁMSZEDŐI.

Kiderült, nemcsak átvitt értelemben igaz ez, hanem léteznek nagyon is hús-vér vámszedők. Mindenki akart valamit a Terézanyu-tortából. Lehetőleg a marcipánfigurát a tetejéről. Fogalmam sem volt, hogyan is kellene menedzselni magamat, hogyan kellene jól tárgyalni és a megfelelő emberre bízni a könyvemet.

Hosszas és gondos mérlegelés után a film készítését egy nagypapaforma, termetes, ősz hajú, megnyerő mosolyú producerre bíztam. Köztudottan számos gyermeke és még több unokája volt. Gondoltam, vele csak nem foghatok mellé.

Az ünnepélyes szerződés-aláíráskor így szólt: – Tisztelettel és alázattal fogok bánni a könyvével és a szereplőivel, Kata.

El voltam alélva. Én odáig producerekről jót nem nagyon hallottam. De aki ilyet ígér! Tiszteletet! Meg alázatot! Az rossz ember nem lehet.

Bár igaz, ami igaz, bajsza neki is volt.

Alighogy elkezdődtek a forgatókönyvírás munkálatai – kalákában, mint egy házépítésnél –, arra eszméltem, hogy minden olyan, mintha egy vadnyugati filmbe kerültem volna.

Kalifornia sziklás, napégette földjén aranyásóként dolgozom, mikor váratlanul egy aranytelérre bukkanok. Ott állok izzadva a tűző napon, tarkómra tolt kalapban, hosszú gyapjúszoknyában térdig a patak vizében, amiből épp az imént mostam ki az aranyrögöt. Megjelenik három aranyásó tikkadt lovakon, és így szól a legsötétebb alak:

– Na kisanyám, húzás, ez mától a mi helyünk – kiáltja az egyik.

– De ez az én felérem, fiúk – próbálkozom vérszegényen.

– Iszkiri a faszba, anya!– üvöltik kórusban, és a levegőbe durrantanak.

Erre persze kereket oldok.

Nem is tudom, hova tettem az eszem, amikor megbíztam egy bajuszosban. A régi vadnyugati – kelet ugyan, de egyre megy– igazságot hamar felismertem. Mia közös az indiánokban és a szerzőkben?

C SAK A HALOTT SZERZŐ JÓ SZERZŐ.

A megboldogult írócska bezzeg bele nem pofázik már semmibe.

Ennél többet nem is érdemes mesélni erről. De a napnál világosabban kiderült számomra,

hogy: az aranytojást tojó tyúkot nálunk lelövik. Ugye.

Különösen, ha egyedülálló. Pláne, ha nő.

Akkortájt történt, hogy egy késő éjjeli órán éppen hazafelé tartottam, és belebotlottam egy régi ismerősömbe.

Az ismerős egy híres pszichológiaprofesszor volt. Valódi gondolkodó. Nem olyan jó testű, hűvös márvány, mint Rodin szobra, hanem igazi hús-vér, szőrmók szórakozott prof. Találkozásunk örömére beültünk egy sörre a közeli vendéglátó-ipari egységbe. Dióhéjban összefoglaltam a kálváriámat. Úgy látom, meséltem neki, nőként csak addig vagyok jó kislány, amíg bólogatok és mosolygok. Amint viszont ellentmondok, netán képviselni kezdem jogos érdekeimet, egyből kihúzom a gyufát: többé nem kedves írónő vagyok, hanem hülye kurva.

A nagy tudású professzor elkerekedett szemekkel nézett rám.

– Szerintem ennek semmi köze ahhoz, hogy nő vagy. Ez csak feminista süketelés.

Bámultam rá, elképedve. Nem szóltam semmit, csak gyorsan lehúztam a sörömet, és még napokig csodálkoztam. Ha ő sem érti, akkor biztosan csak bebeszélem magamnak az egészet. Aztán véletlenül rábukkantam egy levélre:

„Így négyszemközt megmondhatom neked, kislányom, hogy én azt hiszem, ha akarod, ha nem, te magad is feminista vagy.

Nagymama még csak elemi iskolába járt, anya már a képzőt is elvégezte, neked már érettségid van. Hát ez a feminizmus, édes gyermekem.

( …) De az igazi stúdiumaidat a feminizmusról majd akkor végzed, szívecském, mikor én már nem simogatom a hajadat. Majd ha megtudod, hogy az előszobánkon túl kezdődik az élet, és az nincsen olyan melegre fűtve, mint a mi lakásunk. Majd ha fázol, és nem találsz szívet, amin melegedj, és kart, amire támaszkodj, mert szegény lány vagy, és csak az özvegy anyád a hozományod.

Majd ha tanácsos uraknál koldulsz a bizonyítványaiddal, és nem eresztenek be hozzájuk, mert nő vagy. Vagy nem eresztenek ki tőlük, mert nő vagy. Majd ha gondolatok és eszmék születnek a szívedben és agyadban, és meg kell őket fojtanod egyenként, mert az emberek figyelmének kapui nem nyílnak fel előttük. Ha férfi volnál, megtapsolnának, s azt mondanák, lángész vagy. Így megcirógatnak, és azt mondják: szép a nyakad.

Majd ha békességben élsz a kis szobádban, macskák, kutyák, kanárik és Mere dithregények közt, piros korallal a füledben és fájdalommal a szád szögletében, mert a szomszédék cselédje úgy igazítja útba a suszterinast, hogy »ott a sarokban lakik a vénkisasszony« – és agglánynak lenni szégyen, csak agglegénynek lenni dicsőség. Vagy, ha feleség leszel, talán nagyon boldog feleség és nagyon boldog anya, és asszony voltod mégsem engedi, hogy ember légy – majd akkor tudod meg, kisszívem, mi az a feminizmus.”

Ezt a levelet Móra Ferenc írta lányának, Feminizmus címmel.

Közel száz éve. Kevés apa lányát irigyeltem valaha ennyire, mint Móra Pankát.

A ZON A NYÁRON JEGYEZTE EL SZÍVE VÁLASZTOTTJÁT AZ ÖCSÉM. Romantikus regényekben rendre felbukkanó drámai konfliktusként szokott szolgálni az ilyesmi: ha az idősebb leányt (pártában fog maradni – súgnak erre össze a rokonok –, mindig is furcsa volt szegényke) fiatalabb tesója megelőzi a házasodásban, az irigységgel töltheti el az ember leányát.

Én azonban olyan boldog voltam, mintha magam lépnék hamarosan frigyre. Látni egyetlen testvéremet teljesnek és felszabadultnak, egy világszép királykisasszony oldalán, ehhez fogható örömet ritkán éreztem.

Az eljegyzési ünnepségre egy pazar júliusi napon került sor.

A mátkapárt éppen fotózták. Én pedig az ájult délutáni hőségben hűvös lányszobám szűzi ágyán hevertem és olvasgattam. Békésen szuszogott a sziesztázó szülői ház, mikor megcsörrent a telefonom, aznap századszorra. Nyilván egy újabb gratuláló.

– Igen?– szóltam bele álmosan.

– Rakoncai Piroska vagyok, az Amerikai Egyesült Államok követségének titkárságáról. Kéki Katalin? – kérdezte egy iskolázott női hang.

Nahát, ezek az amcsik! Milyen cukik! Biztosan megneszelték, hogy ma ünnepet ülünk, és hívnak, hogy gratuláljanak!

Vagy a barátnőim viccelnek velem.

– Ugye te vagy az, Marcsi?– kérdeztem röhögve. Biztos voltam benne, hogy ő szórakozik velem.

– Ö… nem tudom, ki az a Marcsi nevű hölgy, de én a követség sajtótitkára vagyok. Majdnem vigyázzba vágtam magam ültömben.

– Azt szeretném kérdezni, ráér-e jövő hét szerdán.

– Igen– feleltem.

– Nagyszerű. Szeretnénk, ha részt venne az Egyesült Államok külügyminisztere, Colin Powell tiszteletére adott díszebéden.

Egy pillanatra megkukultam. Mi van?!

– Halló? Ott van?

– Persze– nyögtem ki.

– Nagyszerű. Köszönjük, hogy elfogadja a meghívásunkat, Katalin.

– Mikor és hol? – szedtem össze magam.

– Az ebéd tizenkettő húszkor veszi kezdetét.

– Köszönöm. És a helyszín?

– A helyszínről pedig csak az utolsó pillanatban tudjuk tájékoztatni, biztonsági okokból – mondta titokzatosan Piroska.

– Akkor a Gundelben lesz?– kérdeztem meggondolatlanul. Olvastam valahol, hogy nemigen akad más hely Budapesten, amit tökéletesen lehet biztosítani.

A hívó fél zavartan hallgatott. Aztán sóhajtott.

– Ott, valószínűleg ott. De ez még nem publikus. Kérem, maradjon köztünk az információ.

– Hallgatni fogok róla, mint a sír – ígértem, ígéretemhez híven hallgattam is, bár a családomnak azért szóba hoztam.

Bolond szívemben egy pillanatra megint felszikrázott a csalfa remény: hogy fog örül majd az apám!

Hiszen Colin Powel l mégiscsak kolléga szegről-végről. Igazi régi vágású katonaember. Nyomban utánanéztem Colinnak, erre való az internet.

Nyomban utánanéztem Colinnak, erre való az internet. ben, mikor második alkalommal szolgált Vietnamban, a helikopterüket lelőtték. A saját súlyos sérüléseivel nem törődve, kimentette az égő gépből bajtársait.

Nekem már ennyi is elég lett volna róla. De ez még közel sem volt minden: 1937 -ben született a New York-i Harlemben, nélkülöző jamaicai bevándorlók gyermekeként. Előbb geológiát tanult, majd belépett a seregbe, és onnan üstökösként ívelt felfelé a hadsereg ranglétráján, és hamarosan a politikai adminisztrációban is. Egyaránt szolgált demokrata és republikánus kormányokat, rendre a legmagasabb tisztségeket betöltve, amit afroamerikai – egy színes bőrű – valaha elért az Egyesült Államokban.

(Később Barack Obamát támogatta, természetesen.)

(Később Barack Obamát támogatta, természetesen.)

ben nevezte ki őt George W. Bush külügy-és védelmi miniszternek.

és védelmi miniszternek. én már a nyakán is volt a világvége: a New York-i ikertornyokra zuhanó utasszállító repülők örökre maguk alá temették a világbéke illúzióját.

Kötélből lehetnek Colin Powell idegei, az biztos. Nem értett egyet főnökével, B ushsal: ellenezte Irak lerohanását. De nem mondott le. Hibázott-e, vagy sem, az utókor hivatott eldönteni.

Én nagyon kíváncsi voltam Colinra.

Apám így szólt a hír hallatán:

– Colin Powell! Ugyan már! Legfeljebb hónapjai vannak hátra. Le fogja mondatni Bush. Mit gondolsz, minek jön ez ide haknizni Kelet-Európába? Már egy bukott ember. Teljesen lejáratta magát.

Nem szóltam. Az apámmal felesleges vitatkozni. Szerfelett tájékozott a világ dolgaiban.

A Z ELJEGYZÉSI BULI HÁROM ÉJJEL,HÁROM NAP TARTOTT.

Vidéken még megadják a módját az ilyesminek.

Alighogy véget ért a dínomdánom, már indulnom is kellett a szülői házból vissza

Budapestre, hogy találkozzam Colin Powell-lel.

Kétszáz kilométert kellett megtennem érte, ragyogó napsütésben, a légkondicionálást sajnálatosan nélkülöző kicsi Opel Corsámban. Alighogy beültem, máris patakokban szakadt rólam a víz. Még jó, hogy sortot és trikót húztam.

Az utolsó autópálya -pihenőnél – Kisasszonytér a neve!–, harminc kilométerre Budapesttől, a nyilvános vécében mosakodtam meg és öltöztem át: a téglavörös, ugyan csak egyetlen centivel, de mégis térd alá érő, egyenes szabású, ujjatlan, jól nevelten dekoltált ruhámba, kis fekete felöltővel és kis fekete pántos körömcipővel. Amiben ugyan járni nem lehetett, vezetni se nagyon, mert minden lépésnél lecsusszant Achilles-ínamről a pántja, de a lábam jól mutatott benne.

Csak mikor a Gundel bejáratánál felmutattam meghívómat a tagbaszakadt biztonságiaknak, hittem el, hogy tényleg ide vagyok hivatalos.

A fenséges épület halljában már lézengett néhány meghívott, egy -két akadémikust fedeztem felés komolykás képű, nyakkendős döntéshozókat az élet egyéb területeiről: csupa férfit. Aztán megkönnyebbülten szúrtam ki végre egy nőt: ötvenes, nyílt mosolyú, szép arcú, rövid hajú hölgy. Emlékeztem rá valami tévéműsorból, hogy polietilénben utazik, egy műanyaggyár első embere. Fellélegezve mosolyogtunk egymásra és dobtunk be gyorsan egy aperitifet, amelyet a macskamód nesztelen léptű, szívdöglesztően jóképű, titokzatos mosolyú és tökéletes tartású pincérek szolgáltak fel.

Úgy láttam, itt minden pincér magabiztosabb, jól öltözöttebb, és még a fogsora is rendezettebb, mint az enyém.

De nem hagytam magam elbizonytalanodni.

Lépni, mozdulni, jobbra vagy balra nemigen mertem, mert a süppedő, vörös szőnyeg úgy nyelte el kis pántos körömcipőm sarkát, mint kacsa a nokedlit.

Egyszer csak a lépcsőfordulóban feltűnt a bikanyakú, villogó tekintetű testőrök kíséretében a hatvanas, markáns arcú, kissé szögletes testalkatú fekete férfi: az USA külügyminisztere. A Gundel légkondicionálóval mélyhűtött dísztermében egy nagy és két kisebb ovális asztal kapott helyet. Engem a nagyobb felé terelgetett egy mosolygós pincér.

– Kéki Katalin? – kérdezte kedvesen.

Kicsit haboztam, most kéne elfutni, de aztán bólintottam, én vagyok.

– Ide tessék – szólt, és mutatta a tányérok és poharak takarásában diszkréten megbúvó táblácskát, melyen arany betűkkel állt a nevem.

Kihúzta a széket, foglaljon helyet, szólt méltósággal, és én helyet foglaltam. Éppen szemben Colin Powell-lel.

Nagymamám életére esküszöm, így történt. Ezt dobta a sors. Nagyon beijedtem. Az ovális asztal túloldalán ült Őexcellenciája Colin Powell, legalábbis így titulálta a meghívó. Mindaddig úgy hittem, ez a megszólítás már csak a mesékben létezik.

Colin jobbján országunk akkori külügy-, balján pedig ifjúsági minisztere ült. Az egekbe szökött a lámpalázam. Persze, tudok én angolul, papírom van róla, de ha itt most meg kell szólalnom, egyszerűen elájulok.

Ehhez képest egy nyelvvizsga könnyed tűzoltómajális.

Márpedig ha az ember éppen szemben ül a fővendéggel, akkor beszélgetni fog vele, mint a katonatiszt. Mégpedig oldottan, okosan, szellemesen. Úgy is éreztem magam, mint egy elitkommandós valami bevetésen, amin a világ sorsa múlik.

Míg szemben Colin elfészkelődött, megszemléltem az eszcájgokat. Egy emberre körülbelül tizenöt darab különböző méretű és nyilván különböző célokra használatos evőeszköz jutott. Nálunk odahaza a vasárnapi ebédnél, de még esküvőn sincsen több három evőeszköznél az ünnepi asztalon: kanál, villa, kés. Ha desszert van, van kiskanál is.

A borospoharakat szerencsére felismertem. Bögre nem, de minden más jelen volt.

Ötputtonyos tokajival kezdtük a díszebédet. Csak egy-két kortynyi Szepsy István aszújából.

– Felér egy orgazmussal – mondta nekem egyszer egy buja borásznő egy riport során. Milyen igaza volt. Tényleg felér. Alanyi jogon kellene járnia minden magyar nőnek. „Tokaj szőlővesszein nektárt csepegtettél” – mondja róla a magyar himnusz.

Mi lenne, ha elénekelném? Méltó az alkalomhoz, hát nem? És olyan szép. Kicsit szomorkás, de igazán ütős.

A kétnyelvű étlap jelezte, hogy hamarosan érkezik Őfensége, a libamáj.

El voltam ragadtatva, de figyelmemet végre az asztaltársaság felé fordítottam.

Balomon egy legendás – szókimondásáról híres – hetilap főszerkesztője kapott helyet. Megkönnyebbülve láttam, hogy ő is feszeng. Felteszem, ő sem jár mindennap a Gundelbe. Jobbomon pedig egy elegáns sportzakót viselő, idősödő, tekintélyes testméretű, méltóságteljes úr ült. Haja alig akadt, úgy festett, mint egy kopaszodó oroszlán. Tarkójától fülei magasságáig húzódott körbe a fején – az állán szakállban folytatódott – egy jelzésszerű ősz sáv, de írástudománya messze földön híres, és magam is nagy tisztelője vagyok.

Míg a retikülömmel bíbelődtem, a kopaszodó oroszlán roppant testével együtt felém fordult, és megszólított:

– Maga a külügytől van, kedvesem?

A hang ja végtelenül nyájas volt, kellően alt, dörmögős. Az a fajta hanghordozás, amit nagy férfiak kizárólag egy másik nagy férfi előszobájában élő titkár-vagy egyéb nőknek tartanak fenn. Esetleg még kis testű háziebeknek.

Éreztem, hogy a teljes gőzzel üzemelő légkondicionáló dacára vörösre lobban az arcom.

– Én… Nem a külügytől vagyok – hebegtem zavartan.

– Hanem?– kérdezte kíváncsian.

– Az a helyzet, hogy én Kéki Kata vagyok, és írtam egy könyvet, talán hallott már róla. – Ránéztem. Kérdőn. Rémülten.

– Igen?– kérdezett vissza érdeklődő, széles arccal.

– Az a címe, hogy Állítsátok meg… ö… Terézanyut.

Az oroszlán eltátotta a száját. De látszott, hogy nem kellemes meglepetésében.

– Elég nagy siker lett… azóta hívnak ide-oda… – hebegtem rettenetes kínban.

Idáig jutottam, amikor szomszédom arca látványos változáson esett át. Oroszlánfeje megnyúlt, száját félelmetesen nagyra tátotta, álla rosszallóan kilengett.

– Ezek az amerikaiak! Már ezek sem a régiek! Minden jöttment kis írónőcskét beengednek ide!– Láttam az arcára írva csalódottságát.

Aztán lassan, méltósággal kihúzta magát, és szó nélkül, tekintélyes testének minden porcikájával, tüntető, néma megvetéssel elfordult tőlem.

A Colin Powell tiszteletére adott ebéd közel egy órán át tartott.

A kopasz nagyúr soha többé egyetlen szavára, de még pillantására sem méltatott.

Apám lett volna még ilyen remek társaság, ha történetesen mellém ültetik ezen a fogadáson. Hiszen legalább ennyi elismeréssel adózott mindig is a sikereimnek, mint az oroszlánfejű.

Ladies and gentlemen– emelkedett közben szólásra hazánk külügyminisztere, és sötét öltönyét gombolgatva ünnepélyes szavakkal köszöntötte az egybegyűlteket.

Most mi lesz? Be kell majd mutatkoznom Colinnak? De mi a frászt mondjak magamról? Milyen igaza volt apámnak, kellett volna valami rendes foglalkozás. Most mondhatnék a sajátom után egy cégnevet, vagy egyetem nevét, és kész.

De így? Mondjam neki azt, hogy én vagyok Teréz -anyu? Hello, Fm MomTheresa. Szerencsére a miniszter vezette a bemutatkozást. Mindenkinek csak mosolyogni és bólogatnia kellett. Esetleg egykét keresetlen szót fűzhetett még saját magához, ha nagyon akart.

Az Akadémia örökös tagja. Az Akadémia elnöke. Tudós. Volt nagykövet. Jelenlegi nagykövet. Milliárdos üzletember. Világhírű festőművész. Szobrász. Író.

Így zajlotta bemutatkozás. Mint amikor pókerben csak emelik, emelik a tétet, neked meg egy árva párod sincsen.

Colin Powell megadóan mosolyogva bólogatott a nevek és titulusok hallatán. Néha egy- egy szót is ejtett:

Really? Oh. Great.

Nyilván aznap mi voltunk a százezredik új arc, akit soha nem látott még, és feltehetőleg soha többé nem is fog újra látni.

Én következtem. Előttem már bemutattak neki huszonöt embert. Számoltam. Vert a szívem, mint egy megkergült metronóm.

– Kéki Kata író, két könyve van, az egyik drogfüggő fiatalokról szól, a másik egy önéletrajzi ihletésű bestseller – magyarázta röviden jelenlétem okát a miniszter. Szerényen mosolyogtam a szemben ülő Colinra. Ő vissza rám, udvarias, hamisítatlan „na és akkor mi van!?”-mosollyal.

A miniszter még hozzátette:

– És filmet is éppen most készítenek a regényéből.

Erre Colin érdeklődése úgy ugrott fel, mint lázra a higany. A miniszterre meredt, aztán rám, és hitetlenkedve kérdezett vissza:

– Filmet forgatnak belőle?

Bólintottam.

– Mozifilmet?– Még mindig nem hitte el.

Bólogattam.

Kis híja, hogy Colin el nem füttyentette magát:

– It's great! It's fantastic!

– Thank you– rebegtem félszegen, fülig vörösen, hiszen minden szem rám szegeződött a Gundel dísztermében.

– Ez nagy dolog! Gratulálok! – lelkendezett Colin.

Tessék, ezt műveli az amerikaiakkal Hollywood. Még Colin is azt hiszi, hogy ha az ember története megjelenik a gyöngyvásznon, az maga a megvalósult álom.

Mindig elfelejtem, az amerikaiak mennyire tudnak örülni az egyéni teljesítmény megnyilvánulásainak. Hja, az ő kultúrájuk ezt hirdeti: mindenki a maga szerencséjének kovácsa. You can do it. Ott bezzeg könnyű örülni.

De itt, nálunk? Ahol más sikerét mindig is saját kudarcunknak láttuk? Ugyan, minek örüljünk?

Lopva mertem csak a jobbomon ülő oroszlánfejűre lesni, de láttam, hogy majd megüti a guta.

Egyre nagyobb szálka lehetek a szemében, pedig milyen kis hal vagyok.

A későbbiekben, a díszebéd elfogyasztása közben – ízletes fogások, bár egyik sem nagyobb egy adag csigaszarnál – Colin Powell beszélgetést kezdeményezett a vele szemben ülőkkel. Akik történetesen mi, a főszerkesztő és én voltunk. Eljött a rettegett szóbeli vizsga ideje.

Annyira izgultam, mint egy ENSZ tűzszüneti tárgyaláson. Colin szerencsére szépen és érthetően artikulált. Értettem minden szavát. Elsősorban a kelet-közép-európai fiatalok sorsa érdekelte.

Ez a téma a szíve csücske. Működtet egy hatalmas alapítványt, America's Promise néven, amely több millió amerikai gyerek iskoláztatását segíti. A gyerekek körében Colin Powell olyan hős, mint a Batman vagy a Pókember. Csak feketében, persze.

A főszerkesztővel felváltva beszámoltunk neki a rendszerváltás kellős közepén és utána szocializálódott generációk sorsának alakulásáról.

Végül Colin a droghelyzetre kérdezett rá. Harlemben és Dél -Bronxban nőtt fel, nem csoda, hogy aggódik a fiatalok droghasználata miatt. Megértem, mondtam, mert én Miskolcon nőttem fel.

– Missz kocc?– kérdezte Colin. – What's that?

– Elátkozott iparváros volt egykoron. Olyasmi, mint Detroit. Csak kisebb. De ma már csak a Bükk Salzburgja-ként emlegetik– tettem hozzá, szülővárosom iránti tiszteletből. Colin örült.

Azt hiszem, jól sikerült a vizsga. Átmentem.

A buli végén, a hivatalos utójátékot követően kifelé szállingóztunk a teremből. Nem tudom, hogyan, de Colin Powell mellé sodródtam: búcsúzóul kezet fogtunk. Két nagy, fekete lapáttenyerében hosszan tartogatta hóka jobb kézfejemet:

– Engedje meg, Kate, hogy még egyszer szívből gratuláljak! Kívánom, hogy sok öröme teljen a filmben, és írjon még több jó könyvet!

Bólogattam, Colin nyílt tekintetében melegedtem.

De még mindig vártam, hogy valaki előpattanjon, és azt rikácsolja, kandi kamera, kandi kamera.

Egészen összezavarodtam.

Colin Powell fogta a kezem, és gyanúsan csillogott a szeme.

Biztosan a tokajitól. Vagy meg van hatva. Még a végén elbőgi magát itt nekem. Talán a lányára emlékeztetem.

Én is, suttogtam könnybe lábadt szemekkel, mint a filmekben, én is szeretlek, Colin. Miért kaptam egyetlen óra leforgása alatt több elismerést egy nagy fekete katonaembertől, mint amennyit valaha kaptam a saját apámtól?

Lehet, hogy engem csak örökbe fogadtak?

A bőrszín, hiába, hogy az enyém sápatag, míg az övé sötét, nem jelent száz százalékig biztosat.

Fekete apának is lehet fehér gyereke, látni ilyet is filmekben.

Lehet, hogy nekem Colin Powell az igazi apám?

Kiszédültem a Gundelből, tarkón vágott a hőség. Elgyalogoltam valahogy a Corsámig. Beültem a kisautómba, lerúgtam a pántos körömcipőmet, és mezítláb, a kormányra dőlve bőgtem.

Nem bírtam abbahagyni. Igaza van, hogy enné meg a fene, a pszichológiának.

Eg y láthatatlanságra kárhoztatott gyermek a csillagokat is képes lehozni az égről, csak hogy végre láthatóvá váljék. De az egész diadal fabatkát sem ér, ha az egyetlen ember, akinek elismerése után egész életében ácsingózott, nem vesz róla tudomást.

Bármit érjek is el, nem érdemlem meg.

PADLÓGÁZZAL, HIRTELEN ELHATÁROZÁSSAL INDULTAM, VISSZA A SZÜLŐVÁROSOMBA. Csutkára tekert ablaknál a kedves népdalomat ordítottam bőgve, a Kodály-féle átiratban:

„Erdő mellett estvéledtem Subám fejem alá tettem Összetettem két kezemet Úgy kértem jó istenemet Én istenem rendelj szállást Már meguntam a járkálást A járkálást, a bujdosást Az idegen földön lakást”

Erre nagyon jól lehet sírni. Jobb temetéseken is ezt a dalt adják, kórusműves feldolgozásban. Könnyeim kitartottak a teljes Bp.–Miskolc távon. 179 kilométer, táblától tábláig.

Egyetlen tartálykocsit vagy kamiont sem mertem megelőzni az autópályán, mert biztos voltam benne, hogy nem élem túl a manővert.

HÁROM ÓRA ALATT,DE ÉPSÉGBEN MEGÉRKEZTEM A SZÜLŐI HÁZBA.

Csak az apám volt otthon. Nem kérdezett semmit. Olvasott és tévézett, mint mindig. Akkor jöttem csak rá.

Azért írok gyerekkorom óta, mert nem tudtam magamról beszélni. Nem volt kinek. Őrült lendülettel nekiálltam bepakolni a kocsimba a több száz kötetre rúgó, gyerekés kamaszkori, féltve őrzött könyvtáramat. Nagymamám rám hagyott könyveit is beszuszakoltam valahogy a kis fehér Corsába.

Ideje, hogy elköltözzenek ők is velem együtt a szülői házból.

Ömlesztve, csak dobozok és zsákok nélkül fért el az összes könyv. Álltam a csurig pakolt kocsi mellett, lihegve és izzadtan. Apám kijött a házból, sokáig, szótlanul nézte, mit művelek.

– Hova lesz a fuvar?– szólalt meg végre.

– Haza. Hozzám.

– Csak nem az új kis otthonkádba? – metszően gúnyos volt a hangja.

Bólintottam.

– Elviszed az összes könyvedet? – kérdezte apám. Bólintottam megszeppenten. Mint akit tiltott dolgon kaptak. Hallgattunk.

– Nem látlak többé? – kérdezte kisvártatva. Átható tekintettel nézett rám.

– Dehogynem, apa– suttogtam kiszáradt szájjal.

– Akkor isten áldjon. Ne hajts gyorsan – mondta, és indult vissza, be a házba.

– Apa!– szóltam utána vakmerően. – Apa!

– Igen?– fordult vissza.

– Elolvastad, ugye?

– Mit?

– Hát a könyvemet.

– Nincs nekem időm ilyesmire – mondta, és bement a házba. Vissza sem nézett.

SZÁZZAL,HA BÍRT MENNI AZ AUTÓPÁLYÁN SZEGÉNY KISAUTÓ KÖNYVEIM–ÉLETEM?– mázsás súlya alatt.

Éjjel háromra hordtam fel a könyvek nagyját Liget utcai lakásomba.

Pontosan harmincöt lépcsőt kell megtenni felfelé, egy doboz könyvvel. Huszonötször bírtam fordulni, számoltam.

Az éjszaka kellős közepén, amerre a szemem ellátott, több száz könyv állt dobozokban és csálé oszlopokban a szobában.

A poros, többmázsányi öregedő papír semmivel össze nem téveszthető szaga csiklandozta az orromat. Elégedetten lihegve, sajgó derékkal nyúltam el a könyvtenger közepén. Ahogy feküdtem a padlón, vigasztalóan duruzsoltak körülöttem a könyvekben a szavak, és elringattak.

Hazaértem.

MÁSNAP ELSŐ UTAM AZ IKEABA VEZETETT.

Öt darab Leksvik könyvespolcot vettem, és felhívtam a csajokat, hogy hétvégén buli lesz, gyertek.

– Mit ünneplünk? – kérdezte Marcsi.

– A gyerekkori könyveim és a könyvespolcok érkezését – feleltem.

– Megint könyveket fogunk pakolni? – kérdezte erre fájdalmas sóhajjal Marcsi, aki az elmúlt tíz évben, az általam lakott húsz darab albérlet mindegyikébe, minden költözéskor, Lujzival és pirkóvikivel együtt, ki-s becipelte egyre terebélyesedő könyvtáramat.

– De előbb összerakjuk a könyvespolcokat – mondtam.

– Te megőrültél? – kérdezte Marcsi, őszinte rémülettel a hangjában.

Pirkóviki viszont, tudtam én előre, állati lelkes lett. Benne egy ezermester veszett el.

– Ó, ez fantasztikus!! Öt polc! Simán összerakjuk, nem értem, mit parázik a Marcsi! Iszonyú jó buli lesz!

Lujzi fanyalgott:

– Ne, most komoly? Tényleg polcokat fogunk szerelni, meg könyveket porolni?! A nyár kellős közepén? Mikor mindenki strandol?

De persze megígérte, hogy jön.

Nem mondtam nekik, mert nem kellett: nem a polcokról, és nem a könyvekről van szó. Rólam. Szükségem volt rájuk.

Nagyon rég töltöttünk már négyesben együtt fél napot, fél éjszakát. Alig vártam a hétvégét. Szombatonpirkóviki vezetésével meglepően könnyen és gyorsan összeszereltük a polcokat.

É S KEZDETÉT VETTE A HAJNALIG TARTÓ KÖNYVMARATON

Ketten az erkélyen porolták, ketten pakoltuk a könyveket. Poroltuk és pakoltuk volna, ha ötpercenként valaki fel nem sikolt egy könyvből kiszédülő cetli, levél, fénykép láttán – ezt nézzétek meg!

Ezen hány éves vagy? Ezt ki írta? Ez mikor készült?

És minden fotónak és cetlinek és levlapnak története volt, és én meséltem. És ők meghallgatták.

A szívemet könyörtelenül szorító abroncs lassan engedett. Milliméterenként.

És maguk a könyvek, gyermekkorunk könyvei is ötpercenként megállítottak minket.

– Úristen, neked megvan az összes Delfin-könyv? –kérdezte Lujzi sóvárogva. – Hogy vágytam rájuk!

– Sajnos nem az összes. Hiányzik vagy huszonöt darab – feleltem.

– Jézusom, az Ágasvári csata? Te olvastad? Imádtam, százszor olvastam – lelkendezett Marcsi.

– Imádtam én is – mondtam.

– Úristen, és a Piknik-sorozat is megvan?– kérdezte Lujzi, elsápadva az irigységtől.

– Abból is hiányzik vagy tíz – feleltem.

– Nem mondod, hogy te is olvastál Christine Nöstlingert! Tudod, hogy kötelező most általánosban? – kiabálta pirkóviki. – És a Kartalból is megvan mind a három? A teljes trilógia? A Kartal, a Rettenetest kölcsönadod?

– Mi van, búvárzsebkönyved meg nincs is? – lélegzett fel Lujzi. – Na végre. Nekem a teljes sorozat megvan. Imádtam. Most is ott vannak a padláson. Nekem is el kéne már hoznom őket otthonról.

– Én könyveket vettem a zsebpénzemből – mondtam büszkén.

– Te minden évben kaptál jutalomkönyvet? – csodálkozott pirkóviki. – Már vagy a tizenötödiket találom.

– Őrsi munkáért is, évközben. Meg versenyekért.

– Te mindig kitűnő voltál? Szent ég, te stréber – mondta Marcsi.

Pedigha valami, hát ez egészen biztosan közös bennünk: mindannyian példamutatóan teljesítettünk a hagyományos oktatás keretein belül. És még egy: mind a négyen rengeteget olvastunk. Rengeteget.

– Nálatok lehetett olvasni ebéd közben? – kérdeztem.

– Dehogy!– legyintett pirkóviki.

– Nálunk se! Engem meg is pofoztak egyszer egy Rejtőért a vasárnapi ebédnél – tromfolt Lujzi.

– Szegény – sajnálkozott Marcsi. – Melyikért?

– Piszkos Fred.

– Akkor megérte – vigasztalta Marcsi.

– Én is kaptam, de Adrián Mole-ért – mondta Viki.

– Az is megérte– mondtam.

– Ti kaptatok jó könyvet a szüléitektől? – kérdezte Marcsi.

– Soha– rázta a fejét Lujzi.

– Á! – így Viki.

– Én igen, az apámtól – mondta büszkén Marcsi.

– Nektek mondták, hogy mit olvasol annyit, kifolyik a szemed? – kérdezi pirkóviki.

– Naná, hogy mondták! – feleljük kórusban.

– Nektek mondták, hogy mindig csak olvasol, nem lehet szólni se hozzád? – kérdi Lujzi.

– Naná – feleljük kórusban.

– Titeket csúfoltak bagolynak? – kérdezte pirkóviki, akinek tízdioptriás szemüvege van.

– Hülye vagy? Én nyakon vágtam, aki csúfolni mert – így Marcsi.

– Észrevettétek, hogy egyedül a baglyoknak van emberi arcuk? – mondta erre Viki.

– Tényleg – hökkentem meg –, a szemükbe lehet nézni.

– Ti jártatok olyan pasival, aki nem olvasott? – kérdezte Lujzi.

– SOHA!!!– üvöltöttük kórusban.

– Persze, miért ne? – kérdezte Marcsi. – Ne legyetek már ilyen sznobok!

– Na jó – felelte szendén Viki –, volt olyan… de tudott olvasni, mármint nem volt analfabéta, csak ideje nem volt rá…

– Marcsi, képes voltál olyan pasival összeállni, aki nem olvas? – röhögtem.

– Te, képes voltam, képzeld. Mert vízilabdázott. Iszonyú fiatal voltam, alig húsz. Akkor még azt hittem, a vízipólósok az istenek. Mondjuk ezt most is így gondolom. Nem mondanék nemet egy visszautasíthatatlan ajánlatra.

– Nekem se kéne kétszer mondani – így Lujzi.

– Nekem se, az tuti– így én.

– Kivel?– Marcsi.

– Benedek!– Lujzi.

– Annyira gyönyörű a barátnője, nem? – Viki.

– Elképesztő. Mint egy Modigliani-festmény – Marcsi.

– Nekem nem a Benedek jön be a legjobban, inkább a Kásás. Főleg, mióta öregszik – Lujzi.

– Öregszik! Viccelsz? Sose fog – Marcsi.

– Nekem a Kissgergő is nagyon bejön – Viki.

– A kalapácsfejű? – Én.

– Hú, ő nekem is, igen – Lujzi.

– Rendes apa és férj, két gyönyörű kislánya van – Viki.

– Még ez is! – Marcsi.

– És a Biros? – Lujzi.

– Húúúúúú – mind.

– Szerintetek megnyerik megint az olimpiát? – Viki.

– Te most hülyéskedsz? Hát hogyne nyernék! – Marcsi.

És ez így ment hajnal háromig. Ültünk a teraszon.

A könyvek porát leöblítettük egy-egy sörrel, és láncdohányoztunk, mint fiatalkorunkban.

MÁSNAP

A mámoros könyvmaraton után másnaposan ébredtem. Arra eszméltem, hogy a rózsaujjú hajnal piszkálja a szemhéjamat.

Két-három órányit, ha alhattam, mégis olyan lendülettel pattantam fel az ágyról, ahogy órából ugrik ki a kakukk.

Odakünn éppen ünnepélyesen pitymallott és a pitymallástól megrészegült énekes szárnyasok ordítva örültek az új napnak.

Üdén, frissen, tökéletes sminkkel nyúzott arcomon, legújabb divat szerinti könnyű nyári mackószerkóban, mint a reklámokban a kétgyermekes családanyák, kisprinteltem a konyhába. Kávét főztem, pontosabban langymeleg vizet engedtem a csapból a piros bögrémbe a nescafe kristályaira. Az édesítő elfogyott, és a tej sem volt több két cseppnél. Szörnyen keserű, állapítottam meg, de azért beleittam. Aztán visszakocogtam a szobába.

Ahol óriási káosz fogadott. Hegyekben álltak a könyves és más ládák, füzetek, könyvek óriási összevisszaságban. Mit pakoltunk mi a csajokkal fél éjszakán át? –tűnődtem. A szoba közepén a könyves ládák és egyéb, rejtélyes, celluxszal atombiztosan leragasztott cipősdobozok még mindig toporogva vártak sorukra.

Ez az igazi sziszifuszi. Titkokat nyitogatni.

Hova a fenébe fogok ennyi könyvet, lomot, kacatot tenni?

Igaza lehet anyámnak, aki mindig mondja: mi az istennek nem dobod már ki ezt a sok vackot? Mit kell mindet őrizgetni?!

Leültem a szivacsra, csak míg a kávét megiszom, gondoltam. Nem is vagyok álmos. Csak kimerült, de tettre kész és farkaséhes. Valamit enni is kéne, gondoltam, de semmi nincs itthon. Leugrommindjárt a kisboltba – határoztam el.

DERMEDTEN ÁLLTAM A KISBOLT TEKINTÉLYES MÉRETŰ HŰTŐPULTJA ELŐTT. PÉTER? Azt hittem, káprázik a szemem. Ilyen nincs. Csak a magány délibábja vetítheti elém ezt a rég nem látott, farmeros, hátizsákos, valószínűtlenül nyúlánk és jóképű figurát. Péter.

Annyi esélyünk volt itt összefutni, mint egy grönlandi eszkimónak csilingelős fagylaltáruskocsiba botlani a hómezőn. Utoljára azt hallottam róla, Nepálban van, de onnan még átmegy Bhutánba, aztán elvesztettem a fonalat. Pétert nem lehetett követni. Világcsavargó volt. De nem olyan tessék-lássék. Vércsavargó.

– Péter – nyögtem, mikor magamhoz tértem a sokkból.–Te? Itt?

– Erre jártam – vigyorgott rám a Délibáb.

– Nem hiszem el– motyogtam.– Hat éve szinte semmit nem tudunk egymásról.

– Na jó. Lujzi említette, hogy itt laksz. Gondoltam, elsétálok erre. Hátha összefutunk.

Péterrel hét éve találkoztam, New Yorkban. Lujzival együtt ösztöndíjjal töltöttünk kinn egy évet, ő pedig Manhattanben dolgozott egy programozócégnél. Gyerekkora óta programozott, Commodoreon kezdte, játékprogramokat állított össze a saját és a szomszéd fiúk legnagyobb örömére – sőt, még kereskedett is velük. Bachelor álnéven – agglegény, mi sem jellemzőbb név rá, pedig tizenkét évesen választotta – játékprogramokkal dealerkedett. Aztán felfigyelt rá, mint a mesében, egy amerikai programozócég, és munkát ajánlott neki. Péter ugyan éppen Manhattanben élt és dolgozott, amikor én ott tanultam, de munkája felől bárhol élhetett, és ezt becsülettel ki is használta. Egy évnél tovább sosem maradt egy országban sem, utazgatott szerte a világban.

Huszonhat volt akkor, és tizennyolc éves kora óta járta a világot.

A manhattani 69. utcában, a helyi magyarok művházában tartott szombat esti szerencsétlenségen ismerkedtünk meg, ami olyan hangulatú volt, mint egy hetvenes évekbeli klubdélután a gimiben. Az első vízízű pohár sör közös elfogyasztását követő tizenöt percen belül már kívül is voltunk a dohos és rosszkedvű terem falain. Másfél órán belül egy sárga New Yorki taxiban ültünk, két órán belül pedig queensi alagsori szoba-konyhás albérletében csókolóztunk.

Első ránézésre az egész futó kalandnak ígérkezett. Akkor már mindketten hónapok óta nélkülöztük a szexet, és egymást megpillantva körülbelül öt másodperc alatt döntöttük el – ezt megbeszéltük később –, hogy rajta. Nincs mese. Kell ez a szép idegen. Most.

Péter pontosan ugyanúgy nézett ki, ezen a ragyogó, késő augusztusi budai délelőttön, a hűtőpult előtt, ahogyan hét éve, azon a rémes diszkóesten. Talán kicsit soványabb volt. Minden hosszúkás volt rajta, a karjai, ahogy vidáman lengedeztek körülötte, a lábai, a törzse – még a fejformája és a fülei is hosszúkásak voltak –, mintha az elvarázsolt kastély nyújtva torzító tükréből lépett volna elő. Haja is hosszúra nőtt, takarta a füleit, és úgy állt, mint aki éppen most ébredt – szanaszéjjel. Emlékeztem jól tapintására: puha és finomszálú. Repkedős. És soha nem használ fésűt.

Felsőtestét kicsit meghajtotta, ahogy beszélt hozzám, mert legalább két fejjel volt magasabb nálam. Mindig is görnyedten tartotta magát, tapintatból, mert zavarta, hogy az emberek kilencven százaléka a mellkasának beszél. Már ebben a finom, alig észrevehető meghajlásában is volt valami.

Mellette mindenki könnyedebbnek és szellemesebbnek érezte magát, mint amilyen valójában volt. A nők kívánatosabbnak és csillogóbbnak. Én is, persze.

Bölcsészkarra jártam, bölcsészek voltak a barátaim, bölcsészekkel ittam és beszélgettem éveken át a grinzingi vagy egyéb borozókban. A bölcsész ember, még a növendék bölcsész is olyan, hogy problémákat gyárt. Lételeme a problémázás, a szellemes, de hiábavaló filozofálás, állandó megkérdőjelezése a világ menetének. Miért éppen oda megy a világ? Miért nem vissza?

Péter viszont gyakorlatias volt. A matematika objektív tudomány, nincs értelme filozofálni, gyors és praktikus megoldásokat kell találni. Vagy ez van, vagy az. Bármilyen helyzetbe kerültünk, ő csak egy újabb megoldandó feladatnak látta, érzelmi és egyéb hóbelevancok nélkül, csak a tényekre és a megoldásra koncentrált. Pragmatizmusa ismeretlen volt számomra, de felszabadító és üde, mint a negró.

És természetesen egy idő után idegesített, mert nem lehetett vele lelkizni. Ha a lelki bajaimat boncolgattam neki, csak a vállát vonogatta. Majd elmúlik, Kata, mondta, minden elmúlik, inkább együnk valami jót, vagy keféljünk, attól jobb kedvünk lesz. És így is lett.

Kapcsolatunk nem tartott tovább kilenc hónapnál – éppen egy gyermekkihordásnyi idő –, mert nekem lejárt az ösztöndíjam, Péter pedig úgy döntött, továbbáll New Yorkból, és Malajziába indul. Hívott, hogy menjünk vele. Órákat töltöttem repülőjegy-kereséssel. Leveleztem az egyetemmel, hogyan tudnék évet halasztani.

De azért tudtam, hogy mi vár rám. És mégis mindent megtettem, hogy ne kelljen vele szembenéznem.

Soha senkit nem láttam Péteren kívül, aki ilyen biztonsággal és könnyedén mozgott volna a világban, szó szerint hátán a házával – egy hátizsákkal.

A csa ládjáról sem beszélt soha. Tudomásom szerint nem is tartotta velük a kapcsolatot. Ez a titokzatosság fájó múltat sejtetett, ami még vonzóbbá tette szememben. Hízelgett a tudat, hogy egyedül én vagyok neki a világon. Azzal áltattam magam, én vagyok az egész családja, az anyja, a nővére, a szeretője, a felesége. Elválaszthatatlan társa. Istenem, néha tényleg elhittem, én vagyok számára a legfontosabb a világon.

Pedig tudtam, aki ennyire nem kötődik semmihez, az hogyan is kötődhetne egy nőhöz? De ha kérdeztem, mi lesz velünk, csak magához vont, és azt mondta:

– Ne parázz, Kata. Csak az van, ami ma van. Ma itt vagyunk, együtt.

Ám míg ő a világ térképét böngészte, én azon kaptam magam, alig várom, hogy újra láthassam a családomat, a barátaimat, az Almássy teret, a Szabadság hidat, az Erzsébet-kilátót kivilágítva a János-hegyen…

De persze szorgalmasan olvastam az útikönyveket Malajziáról is. Ó, de érdekes lesz! Olyan szerelmes voltam, mint egy kiskamasz.

Péter volt az első férfi az életemben, aki minden áldott nap elmondta nekem a rettegett sz betűs szót. Szokatlan volt hallani, érezni pláne.

De aztán hirtelen azt vettem észre, hogy rosszkedvű. Ingerült és figyelmetlen. Teljesen idegen volt ez tőle. Napokig gyötrődtem, aztán egyszer rákérdeztem:

– Mi a baj?

– Semmi– mondta szórakozottan, és tovább lökdöste ide-oda a serpenyőben a csirkemellfalatokat. Vidáman sisteregve kergetőztek a sok egzotikus zöldséggel együtt az olajban. Istenien főzött. Ettünk és szeretkeztünk és beszélgettünk. Ebből állt közös életünk New Yorkban. Ha tehettük, ki sem mozdultunk queensi alagsori albérletéből.

– Péter, mi a baj? – kérdeztem.

– Semmi– dünnyögte.

De nem nézett rám. Elé álltam, és kivettem a kezéből a fakanalat.

– Kérlek.

– Nem tudom– mondta kínlódva.

– Dühös vagy rám, ugye? – kérdeztem suttogva, kiszáradt szájjal, vergődő szívvel.

Nézett rám. Aztán leült a kis konyhaszékre, kezét beletörölte farmerjébe, és ölébe ejtette. Maga elé bámult. Az ölébe ültem, két tenyerembe vettem az arcát. Csupa gyötrelem volt a szeme.

– Maradni szeretnék itt. Vagy bárhol. Veled – mondta.

– De?– felkavarodott a gyomrom a félelemtől. Tudtam, hogy van valahol egy de. Mindig, minden szerelmi történetben el van ásva egy alattomos de. Mint a krimikben a gyilkos szerszám.

– De nem megy– mondta ki.– Én csak egyedül…

Nem folytatta. Nem kellett.

Hirtelen elindultak a kis konyha olajés penészfoltos falai felém, és csak jöttek, feltartóztathatatlanul. Álltam, és vártam. Hátha felkenődöm a falra. Folttá leszek. Aztán nagy nehezen elfordultam Pétertől, és keresgélni kezdtem, merev, reszkető tagokkal a pulcsimat, a kabátomat, hova is tettem a táskámat? Volt rajtam sál egyáltalán?

Nagyon igyekeztem, hogy bölcs legyek és nagyvonalú.

– Önző, szemét állat vagy – üvöltöttem vele éjjel egykor, mikor már nagyon elfáradtam az egész napos bölcsességben és nagyvonalúságban –, magadba bolondítasz, aztán lelépsz. Ült az ágyban a szanaszéjjel álló, puha hajával a hosszúkás fején, kópé-arca kialvatlan volt és elgyötört. Alig aludtunk akkoriban már.

Higgadtan így szólt:

– Igen. Önző vagyok. Ismersz. Menni akarok. Nem akarok senkihez alkalmazkodni. És?

– Mit ésezel?!

– És akkor már nem vagyok szerethető? Azt hiszed, nekem könnyű? – kérdezte halkan.

– Igen– üvöltöttem –, azt hiszem! Nehogy már még te sajnáltasd magad! Te döntesz, nem én! Te hagysz el engem! Miért nem vagy képes egy kibaszott kompromisszumra?

Bár magam sem tudtam, hogyan is képzelem azt a bizonyos kompromisszumot. Péter nem volt hajlandó többet megszólalni. Úgy nem lehet veszekedni, hogy a másik hallgat.

Kivitt a re ptérre, amikor visszaindultam Magyarországra. Végigviháncoltuk a búcsúzást, mint két kamasz. Nevettünk, ölelkeztünk, féktelenül csókolóztunk a felfegyverzett biztonságiak rosszalló tekintetének kereszttüzében. Mikor felszállt velem a repülőgép, olyan zokogás tört rám, hogy a mellettem ülő amerikai nő halálra rémülten hallgatta. Otthon még egy hónapig nem tudtam se enni, se aludni, és beszélni se volt kedvem. Még a kamaszkori ragyáim is kiújultak.

Beszéltünk még egyszerkétszer telefonon, de ez rosszabb volt, mint ha semmit nem tudnánk egymásról, így megszakítottunk minden kapcsolatot. Ennek hat éve már. És most itt állt velem szemben, egy egyszerű hétfő délutánon, a kisbolt hűtőpultja előtt, és az arcomat tanulmányozta.

Mosolyogva. Mosolya csupa szívszorító csibészség.

– Rövidebb lett a hajad, nem? – mondta, és nagyon finoman, két ujjával egy pillanatra beletúrt. – Jól áll.

Vártam a fájdalmat, ami menetrendszerűen jelentkezett, amikor csak hallottam felőle, de nem történt semmi. Óvatosan örülni kezdtem.

Belekotort a kosaramba.

– Mit főzöl? – kérdezte.

A kosárban öt zsemle volt, húsz deka pulykamellsonka, egy doboz kockasajt, nescafe, édesítő, egy doboz tej. Meg két csomag pilótakeksz.

– Kockasajtot zsemlével – feleltem.

Megcsóválta a fejét. Visszalépett a hűtőpulthoz, kotorászni kezdett benne, aztán kihúzott egy csomag garnélarákot. Felmutatta.

– Még mindig utálod? – kérdezte.

Fintorogtam.

– Azóta nem is ettem – mondtam.

– Fokhagymásan? Citrommal? Édes paprikával? Cukkinivel? Pirított mogyoróval és szezámmaggal? Curryvel? Pirítóssal? Na?

– Hagyd abba– mondtam.

– Fogadjunk, hogy majd éhen halsz.

Hihetetlen, de engem a hasamon keresztül be lehet hálózni. Bár a néphit szerint ezzel elsősorban a férfiakat lehet megfogni, de úgy látszik, nőket is meg lehet. Mindig ez volt a gyengém. Minden pasim, vagy olyasmim, istenien tudott főzni. És etettek.

Már benne is volt a csomag rák, a kaliforniai paprika, a cukkini a kosaramban. Át is vette tőlem.

Mi történik itt? Én ezt, ugye, csak álmodom?

– Péter – mondtam neki–, mit csinálsz?

Rám nézett, csodálkozva.

– Hogyhogy mit? Bevásárolunk. Főzni fogunk. Ne mondd, hogy nem vagy éhes. Ne mondd, hogy nem érsz rá – mondta.

Hát ezt speciel, tényleg nem mondhattam. Csak figyeltem, ahogy fütyörészve válogat a fűszerek között.

– Fogadjunk, hogy egyetlen fűszered sincs otthon – mondta pimaszul.

Baktattunk egymás mellett felfelé a Liget utcán, a Liget köz felé, és Péter tovább fütyörészett.

Vártam, hogy zavarba jöjjek, vagy legalább zavarba ejtőket kérdezzek, vagy ő kérdezzen. De nem történt semmi, és nem szóltunk egy szót sem. Egyszerűen csak mentünk egymás mellett, és nem gondoltam az égvilágon semmire.

A körfolyosós ház belső udvarába lépve, legalább három nyugdíjas hat darab vigyázó szeme villant ránk a függönyök diszkrét csipkéje mögül. Felmentünk a lépcsőn az első emeletre, elővettem a kulcsomat és nyitottam volna a lakásajtót. De nem nyílt. Tekergettem a kulcsot jobbra, meg balra, de nem mozdult se erre, se arra.

– Nem nyílik? – kérdezte Péter, a hátam mögül.

– Nem értem – mondtam.

Előrébb lépett.

– Engedj csak ide.

Megpróbálta elfordítani a kulcsot. Nem ment. Akkor rátette a kezét a kilincsre, és lenyomta. Az ajtó kinyílt.

– Nem volt bezárva – mondta.– Biztos betörő. Előremegyek. Te maradj itt – szólt kommandós-megmentős mély hangon.

De nem mozdult. Elvigyorodott.

– Dehogy betörő. Elfelejtetted bezárni.

– El– mondtam.

– Semmit nem változtál – mondta.

Mosolygott rám. Tetőtől talpig, egy méter kilencvenkét centi színmo soly. Hogyan tud egy ember a karjaival, a lábaival, a hosszú, imbolygó felsőtestével egyszerre mosolyogni? Sose tudtam ezzel betelni. Az inge kigombolt felső gombjának magasságában volt a szemem, és rajta a szemüvegem. Bepárásodott a Péterből áradó hőtől.

– Kérsz inni? – kérdeztem kiszáradt szájjal, és beléptem végre a lakásba.

Elnevette magát.

– Te tényleg semmit nem változtál – mondta megint.

Kezdtem magamhoz térni. Ezt már nem hagyhattam szó nélkül.

– Dehogynem– mondtam.

Besétált az előszobába, levette a cipőjét. Ahogy előrehajolt, haja is előreesett, és megláttam a nyakát. Vékony volt, inas. A nyakcsigolyája kidudorodott, és fölötte kezdődött a haja, előbb kis pihék, aztán hosszabb hajszálak, sötétbarnák. Bámultam a tarkóját.

Felnézett.

– Mit nézel? – kérdezte.

Odavittem neki a szörpöt.

– A tarkódat – mondtam.

Elengedte a cipőfűzőjét, kivette a kezemből a szörpöt, óvatosan maga mellé tette a földre, és felnyúlt a két kezemért. Lehúzott az ölébe. Átfogott a két karjával. Arcát az arcomhoz szorította. Halvány cigaretta-, valamilyen arcszeszés adidas spray illata volt. Kék. Ezt használta hat éve is. Ha azóta bárkin megérzem ezt az illatot, kicsit megszédülök.

Hallgattunk. Vérem forrón és kábán keringett véredényeimben.

– Annyira egy fasz voltam– mondta Péter a hajamnak.

– Az– mondtam.

Hallgattunk. Ültem a térdén. Nem öleltem meg. Csak hagytam, hogy tartson.

– De nem változtam semmit – mondta, és az arcomat két tenyerébe fogva maga felé fordította.

A szeme őszi fűzöldjében apró, őzbarna szeplők ültek. Csukott szemmel is be tudtam volna rajzolni azokat a pöttyöket. A bal szemében hat darab volt, a jobban öt, úgy emlékeztem. Leltárt tartottam. Megvoltak, hiánytalanul. A szeme körül a bőr mint a pókháló, olyan szabályos, finom vonalakból volt szőve. Már hat éve is, de akkor még vékonyabbak voltak a ráncok. Az orra két oldalán futó nevetőránc is elmélyült kicsit, és az orra hegyén ott volt a hajszálnyi, fehér heg, egy gyerekkori verekedés nyoma. Érdekes, arra pontosan emlékeztem, hogy milyen részletekből áll össze az arca, de arra nem, hogy ennyire szép. Meg voltam lepve.

– Tudom, hogy nem változtál – mondtam neki beleegyezőn.

Kisimította a homlokomból a hajamat. Két tenyerét a fejemre tette.

– Hol találom a serpenyőt? – kérdezte.

Olyan íze volt a thai ráknak, mint a tarhonyás húsnak. Csak csípett, és néhol édes volt. Meg ropogós és csúszós az olajtól. Minden ízét előhozta az összes együtt elköltött New York- i vacsoránknak, thai és vietnami olcsó kifőzdék ízét, tévé előtt, papírzacskóból evett take- homekínaiaknak. Olyan lassan ettem, amilyen lassan csak bírtam. És közben beszélgettünk. Ránk sötétedett.

– Van gyertyád? – kérdezte Péter.

Nagy nehezen találtam egy nagy, sárga mécsest, és meggyújtottam. Irtózatosan büdös lett, egy percen belül.

– Ez szúnyogriasztó – szagolt bele a levegőbe Péter. Erre elfújtam.

– Van DVDlejátszód? – kérdezte erre.

– Leltárt csinálsz? – kérdeztem.

Bementünk a szobába.

Péter füttyentett, amikor meglátta a rengeteg könyvet és a még mindig bontatlan dobozokat.

– Hűha – mondta.– Hát ezek?

– A könyveim. Elköltöztettem őket a szüleimtől.

Az én könyvemre is rálelt. Végigsimította a borítóját.

– Büszke vagyok – fürkészte az arcomat. – De te nem örülsz neki, ugye? Tanácstalanul megvontam a vállam.

Pirkóvikin, Marcsin és Lujzin túl Péter volt az egyetlen, aki mindent tudott rólam. Bár sohasem találkozott velük, ismerte minden családtagomat. Soha annyit nem beszéltem senkinek róluk, és persze magamról sem, mint neki. Idegenben élve az ember könnyebben adja oda magát mindenestül.

Péter mindent tudott az apámról is.

– Ennek már csak örül az öreg, nem? – kérdezte.

Vállat vontam.

– Olvasta egyáltalán? – kérdezte.

Megint csak vállat vontam. Péter dühösen legyintett.

– Miért nem hagyod már a francba? Felé se nézz, és kész.

– Ne osszad nekem itt az észt, légy szíves – mordultam rá.

– Oké – tette fel két kezét azonnal –, ne haragudj.

– Mi lenne– kérdeztem, mikor kicsit könnyebben tudtam lélegezni már –, mi lenne, ha…

Ha itt maradnál velem. Soha életemben ilyen magányos nem voltam. Ne menj el. Kérlek. Ezt akartam mondani.

Nézett rám figyelmesen, kissé félrebillentett fejjel. Várt.

– Mi lenne, ha megnéznénk valami jó filmet? – végül csak ezt kérdeztem.

Betettünk a lejátszóba egy DVD -t. Feküdtünk a földön, a szivacson, átölelve egymást. Hallgattam, ahogy szuszog. Mindig, minden filmen elaludt. Annyira jó volt ehhez a horkoló, meleg, szőrös, ismerős testhez odabújni.

Én képtelen voltam elaludni. Hányszor képzeltem el, hogy Péterrel újra találkozunk. Hányszor álmodtam vele azóta. Még orgazmust is képes voltam álmodni magamnak. A test úgy őrzi az emlékeket, mint a palack a szellemet.

Arra ébredtem, hogy Péter simogatja az arcomat. Lassan, elgondolkodva, teljesen ébren. Sötét volt odakinn. Éjfél, vagy éjjel egy óra lehetett. A tenyere súlyosan és forrón haladt a bőrömön, mint egy régi, szenes vasaló. Lesiklott a nyakamra. A tarkómra. A vállamon húzta végig. Lassan. Felültem, és a fejemen át lehúztam a pólómat. Kikapcsoltam a melltartómat. A hátamra feküdtem, megemeltem a csípőm, hogy lehúzza rólam, és aztán lassan, a combjaimon legörgesse a nadrágomat. A bugyimmal együtt. A zoknimat magam rúgtam le, lábfejemmel lefeszegetve őket, egyiket a másik után. Ő meztelen volt. Elfelejtettem már testének sima, fehér ragyogását. Mint az olvadt vaj, olyan színe volt.

Lassan, ráérősen simogatott. Mintha nem is a csikló mat, hanem minden idegszálamat az összes testrészemben egyszerre csiklandozta volna. Nevetnem kellett és vinnyognom, és lúdbőrzöttem. Mikor nem bírtam tovább, az oldalamra gördültem, egymással szemben feküdtünk elnyúlva, két karommal átöleltem a nyakát, szorosan hozzásimultam. Jobb lábamat átvetettem a csípőjén, hogy fölém gördülhessen, hogy testünk minden porcikája, mint egy anatómiai kirakós darabjai, végre egymásba kapcsolódjanak.

Tudtam, hogy mit kockáztatok.

Küzdöttünk elszántan, csúszkáltunk, haraptunk, karmoltunk, kapaszkodtunk, zuhantunk együtt. A fejemben fülsiketítő, részegítő zajjal hangolt egy komplett tűzoltózenekar. Trombiták trombitáltak, szaxofonok zengtek, harsonák harsantak, pisztonok pisztonoltak, tubák hörögtek, üstdobok bufogtak. Aztán ipari zajra váltott a koncert, betontörő kalapácsok, ütvefúrók, csillék sikítottak síneken, fém olvadt fémbe elviselhetetlen forróságot árasztva. Kiabálva, megkönnyebbülten káromkodtam végül. Mélyről, rekedten, egyenesen az ölemből törtek föl a hangok. Aztán csend lett, ringató, selymes. Lágynak és átlátszónak éreztem magam, mint egy tengerben lebegő medúza. Vagy mint maga a tenger.

Hihetetlen, hogy egy jó kufircolás azonnal elfújja az ember minden nyavalyáját. Lüktető testünkre harmatot terített a szoba hűvöse.

– De kurva hideg van, nincs egy takaród? – kérdezte Péter. Előhalásztam, és bebújtunk alá, mint két gyerek.

Később Péter kibújt a takaró alól, és földre dobott farmerjének zsebéből cigit és gyufát kotort elő. Rágyújtott. Hátradőlt, a plafon felé fújta a füstöt.

Édeskés izzadságszaga ismerősen keveredett a cigarettáéval.

– Emlékszel a napraforgókra? – kérdezte.

Queensi albérletében a beázott plafon beszáradt vízfoltjai Van Gogh napraforgóira emlékeztettek. Bizonyos tudatállapotban, legalábbis. Szeretkezés után mindig nézegettük, újabb és újabb sárga tányérokat véltünk felfedezni.

– Bármikor le tudnám őket rajzolni – mondtam.

– Gyere velem– mondta Péter.

– Hova?

– Visszamegyek Amerikába. New Yorkba.

– És aztán?

– Ott maradunk.

Ó, istenem, gondoltam. Néhány éve még elhittem, hogy közvetlenül az orgazmus után az ember beszámítható. Pedig nem az.

– Péter – szóltam –, ne kezdd.

Hallgatott.

– Komoly– mondta aztán.

– Hat éve nem láttalak. Nem akarok veled New Yorkba költözni. Se máshova. Még egy évet se éltünk együtt.

– Na és?

– Nem is ismerjük egymást. Dühösen kifújta a füstöt.

– Ez nem igaz.

Na jó. Ez tényleg nem volt igaz.

– De annál inkább. Nem akarok veled élni. Mi nem tudunk együtt élni. Te is olyan makacs vagy, mint az öszvér, meg én is. Reménytelen:

– Hogy mondhatod ezt egy ilyen szeretkezés után? –méltatlankodott.

Felnevettem.

– Inkább adj egy cigit. És maradjunk a jelenben. Csak a ma van. Itt vagyunk együtt, ma.

– Ez az én dumám – szólt sértődést mímelve.

– Volt– feleltem.

– Mikor indulsz New Yorkba?– kérdeztem később, egy újabb zajos sikert aratott tűzoltó- zenekari koncert után.

– Most hétfő van? – kérdezte.

– Már kedd.

– Akkor két nap. Csütörtök reggel. Addig még meggondolhatod magad.

Ránéztem. Láttam, hogy komolyan mondja.

Két nap. Feküdtünk a földön, átölelve egymást.

Péter nem volt több nekem, mint a másik felem. Az a felem, akinek vérében állandó a mehetnék, aki űrhajós, nyomozó és világutazó akar lenni. A pimasz, gőgös kamasz, aki nem vesz róla tudomást, hogy ő is meghal egyszer.

Színtiszta humbug ez a „megtalálni a másik feledet” szerelmi mítosz. Van nekem elég bajom ezzel a felemmel. Hogyan tudnék együtt élni valakivel, aki két percig nem tud nyugton ülni a világszép fenekén?

Elfordultam tőle, és a párnába fúrtam a fejem. Hallgattunk.

– Péter – szólaltam meg aztán nagy nehezen –, ha én most elalszom…

Képtelen voltam folytatni.

– Menjek el?– mondta ki helyettem. Csak bólintottam a sötétben.

A RRA ÉBREDTEM, HOGY ZOKOGOK. KESERVESEN,FÉKTELENÜL,AHOGYAN CSAK ÁLMÁBAN MER AZ EMBER.

A sírástól csukladozva, kínlódva próbáltam kikecmeregni az álomból.

A nap melengette a kecskerágófűz ágait az ablak előtt. Körülnéztem, kábán. Péternek nyoma sem volt a szobában.

A konyhában sem. A szemetesben nem volt semmi, a zacskó üresen tátongott a vödörben. A serpenyő, a tányérok, a poharak a helyükön. Egyetlen bögrét találtam a mosogatóban, a pirosat, a csorbát, amelynek alján néhány kortynyi kávé lötyögött. Belekóstoltam. Keserű volt, cukor és tej híján. Ahogy Péter szereti. De nem is volt otthon se cukor, se tej.

Arra gondoltam, hogy talán mégiscsak.

Felnőttem végre. El ne kiabáljam.

Megmostam az arcom a fürdőszobában, és bámultam meztelen tükörképemet a tükörben. A szemem bedagadt a sírástól, az orrom vöröslött. Két csupasz mellem fehéren ragyogott, mint két frissen becsavart tejüveg villanykörte. Trikót húztam, bugyit, sortot.

Visszamentem a szobába. Dolgom van. Folytatnom kell a munkát. Leültem a földre, a dobozaim elé.

Tisztában voltam vele, mi vár rám.

A dobozok egyik része a saját gyerekkori naplóimat és füzeteimet rejtette. Másik része a nagymamám könyvtárát és személyes tárgyait, naplóit, noteszeit, feljegyzéseit őrizte. Már közel egy éve távozott el az örök könyvtárba, és most odafentről sasolta, mihez kezdek életművével. Végre elégedetten felsóhajthatott.

Szép, fényes napnak ígérkezett ez a mai a saját múltam és a nagymamám hagyatékának feldolgozásához.

5.

A KÖNYVEKBŐL ÉPÜLT VÁR

A Z ÉN NAGYMAMÁM FÖLÖTTÉBB KIVÉTELES NŐSZEMÉLY VOLT.

Fiatalkori fotóin megdöbbentően hasonlít Edit Piafra. Törékenysége és az ereje, szenvedélyes természete, nem e világi idealizmusa őt idézi. Piaf még ötven sem volt, mikor elment. Szerencsémre a nagymamám hosszabban élhetett, mint a franciák örök Verebe. Idős korára törékenysége puhasággá szelídült, testének és arcának kontúrjait kipárnázta az idő.

Ám mit sem veszített pimasz, kirobbanó, húszévesekét – legalábbis az enyémet – messze túlszárnyaló életkedvéből.

Az én nagymamám azonban nem sanzonénekes, hanem klasszikus süt-főz-varrmesét mond nagymama volt.

Gyönyörűen tudott például hímezni: minden népművészeti irányzatban otthon volt, mindig rásóztam, hogy fejezze be a technikaórára házi feladatként készítendő matyó terítőt, vagy horgolni való rémséget. Istenien főzött, ezt most nem is részletezném. És hát a süteményeit, legfeljebb szonettekben, ha méltó lennék megidézni.

Nagy hatalmú képviselőfánkok csókoltak kezet neki, püspökkenyerek adták reá áldásukat, indiánerek hordták lábai elé a vadon kincseit, habos túrósok vetették rá ragyogó mazsolaszemeiket, női szeszélyek sóhajtoztak elégedetten kezei alatt, császármorzsák rebegtek vallomásokat neki lekvárban úszó szemekkel, vargabélesek integettek porcukortól felhős tekintettel, búrkiflik mentek harcba kegyeiért, akár az angol királynéért, máglyarakások lobbantak olthatatlan lángra iránta, Esterházy-torták emelték meg diós kalapjukat előtte.1

Befőzni is tudott. Bármit képes volt tartósítani, a nagy klasszikusokon, uborkán, meggyen, barackon át a névtelen senkikig. A zöld diót és a paradicsomot is át tudta segíteni a csatos üveges halhatatlanságba.

És bármit meg tudott foltozni, lett légyen nagyobb már a luk, mint a nadrágom maga. Egyszer visszavarrta a mackóm fejét, amit tőle kaptam az első születésnapomra. A Maci – amint betöltötte a tizennyolcat – fejét vesztette szegény a szüntelen szolgálattól. Gyerekkoromtól őrizte álmom.

De a nagymamám visszaügyeskedte Maci fejét tömzsi kis testére.

Sőt, a nagymamám hetvenévesen, mikor az újságból értesült róla, hogy a kínai ipar hol tart a recyclingban, ő is beszállt: a tejeszacskókat hasznosította újra. Gondosan kimosta és kiszárította a zacskókat, csíkokra vágta, majd gombolyagba gombolyította. Lábtörlőket kötött belőle népes családja számos lábainak törlésére.

– Na milyen?– kérdezte tőlem egyszer, kihívóan csattogtatva kötőtűit, miközben meglengette orrom előtt a félméternyi, tiritarka darabot. – Hogy tetszik?

– Ööö, érdekes – feleltem tétován, mert semmiképpen nem kívántam megbántani őt. Tudtam, egy nyugdíjasnak az a fő, hogy hasznosan üsse el rengeteg ráérő idejét. 1 Domony RitaNagy Dóra: Süteményesség című könyvének ihletésére.

– Érdekes? Inkább marha rondának nevezném – mondta.

– Az, baromi ronda– helyeseltem megkönnyebbülve.

– De soha nem fog lebomlani, túlél engem, de még téged is. Esztétikai értékét éppen egyedülálló rútsága adja. Olvasom, ezek a kínaiak már ott tartanak, hogy a pillepalackokból kötnek pulóvert. Zsenik. Napok óta gondolkozom, melyik Vonnegutban is olvastam, hogy a kínaiak végül úgy tesznek szert világuralomra, hogy annyira aprók lesznek, hogy egyszerűen belélegezzük őket. Nem emlékszel, hol írja ezt?

– Nem– mondtam szégyenkezve, mert én még nem olvastam akkoriban Vonnegutot. Nagymamám messze megelőzött ebben is.

– Mindegy, próféta az a pasas, helyes zsidó ember, és milyen humora van. Kötök majd neked is egy ilyen klassz kis lábtörlőt, ha lesz végre saját lakásod – kacsintott–, ha már ennyire tetszik.

– Ne fáraszd magad, mostanában nem lesz – udvariaskodtam.

A fentiekből is kitűnhet tán, Mami úttörője volt a re-cyclingnak is.

De minden háztartási tudománya és fortélya dacára, a nagymamám nem az volt, akinek látszott. Minden csupán fedőtevékenysége része volt.

A NAGYMAMÁMNAK VOLT EGY MÁSIK,TITKOS ÉLETE.

Amiről csak én tudtam, más senki.

Huszonnyolc négyzetméteres lakótelepi garzonja, ahol egyedül élt, rendszeres színtere volt titkos találkáknak.

Akármikor állítottam be hozzá, három -négy könyv hevert körülötte nyitva, lustán, mint a házimacskák. Bár a nagymamámon kívül látszólag teremtett lélek nem volt a kis lakásban, a levegő mégis zsibongott a nemrég elhangzott párbeszédektől, mint egy jó vendégség után.

Azon se lepődtem volna meg, ha sebtében elnyomott cigarettacsikkeket, rúzs -és ujjlenyomatfoltos poharakat találok az asztalon. Sőt, a díványon és a fotelek mélyén felfedezni véltem az eltávozottak ülepének még langyos lenyomatát.

A nagymamám hatalmas társasági életet élt. Egy igazi irodalmi szalont vitt.

Tisztában voltam vele, hogy ő valójában nem is olvas, hanem barátkozik mindenféle furcsa szerzettel. Hatalmassal, nincstelennel, boldoggal és boldogtalannal, úrral és ágrólszakadttal, okossal és ostobával, gonosszal és ártatlannal – számtalan emberrel, akik egy-egy író és az irodalomtörténet szeszélye folytán halhatatlanságra tettek szert.

Neki ez volt a Klubja, a halhatatlanoké. Úgy jártak hozzá a regényhősök és írók kvaterkázni, mint más háziasszonyhoz a szomszédok. Karenina Anna volt az egyik állandó vendége.

– Kik jártak itt? – kérdeztem, amint beléptem lakásába, mint egy vérbeli detektív.

– Ó – legyintett a nagymamám –, csak a szokásos társaság, Vronszkij herceg Annával.

– És?

– Szidtuk együtt azt a nagyokos író urat.

– Tolsztojt?

– Azt hát.

– De miért? – csodálkoztam.

– Miért nem volt képes még egy esélyt adni ennek a nagyszerű asszonynak, Annának? Minek küldte szegényt mindjárt a vonat alá?

– Tolsztoj nem nézte jó szemmel a házasságtörést – feleltem szigorúan.

– No hiszen!– húzta fel erre szemöldökét a nagymamám. – Még hogy nem nézte jó szemmel! Bagoly mondja verébnek. És ő?

– Ő milyen volt?

– Hát kérlek, Katám, az egy zseniális pasas, persze. De a vak is láthatja az írásaiból, hogy mekkora nőfaló csibész lehetett! Hiába ír zseniálisan, az a finom iróniája, hogy odavagyok érte, no de akkor is! Zabos vagyok rá, mert hát kicsoda ő, kérdem én, hogy egy házasságtörés miatt eltegye láb alól ezt a csodálatos teremtést? Hallatlan! Hogy jön ő ehhez?

– Talán úgy, hogy ő maga férfi volt – jegyeztem meg pikírten. Persze ezt már nem gyerekként, hanem a húszas éveimben. Végre az egyetem megfelelő stúdiumain kikupálódtam azokból a témákból, melyek a nagymamámat foglalkoztatták. Kisujjában volt a teljes világirodalom, így hát én is igyekeztem elolvasni azokat a könyveket, melyeket ő olvasott.

Huszonévesen már pontosan tudtam, kik azok a regényhősnők, akik meghatározó szerepet játszanak nagymamám életében. Az biztos, hogy Karenina Anna és Bovaryné Emma – akit ráadásul eredetiben, franciául olvasott – kebelbarátnői voltak.

– A két nőben az a közös, hogy ábrándokat kergetve mentek férjhez. Azt hitték, szegénykék, hogy a házasság kész leányálom lesz. Mondhatom, csúnyán hoppon maradtak. Amilyen dögunalmas és kisszerű alakokhoz mentek férjhez, igazán nem kárhoztatom őket, hogy idővel megnyitották szívüket más férfiak előtt. Pontosabban Anna Vronszkij herceg, Bovaryné Emma végül többek előtt is. De hát, sajnos, egyik férfi olyan, mint a másik. Naná, hogy még nagyobb csalódásban lett osztályrészük. Megvetették őket, lecsúsztak, pedig ők, szegénykéim csak egy jobb életet akartak. Mindkét asszony ura és teremtője, Tolsztoj és Flaubert is önkezével vetett véget hősnője életének. Anna szegény vonat elé veti magát, Emma meg mérget eszik – így mesélte nekem a nagymamám dióhéjban a felháborító irodalomtörténeti eseteket.

Az írónők közül Szabó Magda, Margaret Mitchell, Jane Austen és a Bronté nővérek művei voltak nagymamám agyonolvasott bibliái. De természetesen rajongott a nagy magyar klasszikusok, Jókai, Mikszáth, Móricz, Gárdonyi, Móra, Rejtő, Heltai, Krúdy, Karinthy, Karácsony Benő, Szerb Antal könyveiért. Úgy forgatta őket, mint kalendáriumot szokás.

Idézett is belőlük lépten -nyomon. Ami kissé idegesítő szokása volt, mit tagadjam.

– De legalább tanulhatsz belőlük az életről – mondta nekem, ha arcokat vágtam.

Az angol királynő sem kívánhatott volna jobb társalkodónőt magának, de ő nekem jutott. Micsoda mázlista vagyok, drága jó Istenem.

Vele lehetett egyedül értelmes dolgokról beszélgetni. Igencsak fel kellett hát kötni a gatyámat, ha méltó partnere kívántam lenni. Márpedig én az akartam lenni, mert a nagymamám mindig kíváncsi volt a véleményemre, hátulgombolós korom óta.

Így ha Anna és Emma voltak nála aznap látogatóban az irodalmi szalonban – ahogy a nagymamám emlegette néha orrhangon affektálva és raccsolva –, tudtam, hogymost a férfi írókat fogjuk szapulni. Természetesen elegánsan, a nekik kijáró tisztelettel.

– Hja, kérlek. Tolsztoj azért nyírta ki Karenina Annát, mert a férfiak nem viselik el az erős nőket. Nem bizony. Példát statuált. Meg itt van az Emmácska is! A Bovaryné! – mondta felháborodottan. – Hát vele is mi történt?! Csak azért, mert ki mert állni az érzéseiért! Hallatlan! Hát nem? – kérdezte Mami.

– De, de– bólogattam szaporán. – Bár nem egészen értem. Flaubert nem azt mondta, hogy Bovaryné én vagyok?

– Ugyan!– legyintett a nagymamám. – Még hogy ő! Madame Bovary – kacsintott rám Mami.– C'est moi! Én bizony! – és nevettünk.

– Tudod, mit?– nézett rám aztán fáradtan, félrebillentett fejjel, ahogy az öreg Edit Piaf nézhetett volna, ha megéri. – Jobban is szeretem mostanában már, ahogy vénülök, ha olyanok jönnek hozzám, akik boldogok. Mint például…

Elizabeth Bennet– ezt fogja mondani most Mami.

– Mint például Elizabeth Bennet. Pedig ha valaki, ő aztán igencsak kiállt magáért. Ráadásul micsoda korban!

Nem sokra becsülték akkoriban az eszes nőket – ez következik.

– Nem sokra becsülték ám akkoriban az eszes nőket! De ő mégis megkapta jutalmát, azt a sármos és intelligens Mr. Darcyt. Ők bezzeg élnek és virulnak, nem úgy, mint a többiek, akik alulról szagolják az ibolyát – pufogott.

Mert Jane Austen, az bezzeg jól bánt velük.

– Mert Jane Austen, az bezzeg jól bánt velük – mondta.

Mert nő volt – jövök én most.

– Mert nő volt – adtam meg a végszót mindig, mint a színpadon. A nagymamám elégedetten bólogatott.

– Nem hiába tömtem a fejed annyi éven át a sok hiábavalósággal, nem? – kérdezte tőlem, és megölelt.

Visszaöleltem.

Levendulás Amo szappan és cserszömörcés szájvíz illatát éreztem, feketekávé halvány szagával keveredve.

– Mami, tudod, mi vagy te?– mondtam, ahogy kibontakoztam lágy öleléséből. – Most tanullak az egyetemen.

– Mi? Jesszusom?– kapott teátrálisan szívéhez.

– Egy megátalkodott feminista, az vagy.

– Ó, vénségemre – lendítette két vékony, szeplős karját az ég felé – még ez is?! Hát nem elég, hogy köszvényes meg szívbajos, még feminista is lennék? Biztos vagy te ebben, Katám?

– kacsintott rám.

– Mint a kockasajtban– feleltem.– Pontosan ezt írják le a feminista irodalmárok ezekről a művekről, amiket te mondasz. Most fogok vizsgázni gendertudományokból.

– Akkor biztosan ötöst fogsz kapni – mondta mély meggyőződéssel a nagymamám.

– Remélem – feleltem.

Persze kettest kaptam aztán, de hát a nagymamám sem tudhatott mindent.

ANAGYMAMÁM,OLYAN MESTERIEN ÁLCÁZVA MAGÁT, mintegy John le Carré-regény kémje, velejéig feminista volt.

Megátalkodott nézeteivel, kedves íróival és azok hőseivel együtt ő fertőzte meg ártatlan, alig nyiladozó értelmemet ezzel a sokak szerint ördögtől való eszmével.

Az sem menti fel, hogy maga sem sejtette, mit tesz.

Mi sem bizonyítja ékesebben mesteri álcáját, mint hogy évtizedeken át vezetett naplói legintimebb feljegyzéseit gyorsírással titkosította. Esetleg franciául, románul vagy latinul, mert minden nyelvet megtanult még a líceumban, ahol falusi tanítói diplomáját szerezte.

A nagymamám persze nem csak olvasott. Hanem folyton írt is, de úgy, ahogyan más levegőt vesz. Formás, vékony és finom kezében állandóan ott táncolt egy toll vagy ceruza. Volt egy kis tolltartója, 26-os méretű gyerekcsizma. A hároméves koromban hordott lábbelim. Abban tartotta értékes tollait, ceruzáit.

Borzasztóan büszke voltam.

A nagymamám tehát állandóan írt, már amikor nem olvasott, és számára ez olyan szent alaptevékenység volt, mint az evés, az ivás, az alvás, és a szeretés is, igen, hogy el ne feledjem az Irodalmi Télapó idevonatkozó intelmeit, miszerint nem írhat bárki könyvet. Mami vezetett olvasónaplót, klasszikus, komoly naplót, kultúrtörténeti ritkaságokat megörökítő naplót, kerti kalendáriumot. Még rendes évi asztali naptárjait is telefuttatta apró gyöngybetűivel.

Mindennap feljegyzett mindent, ami történt vele. Pedig nem sok történt, mert utolsó éveiben már egyre ritkábban hagyta el lakótelepi szalonját.

De nem baj– mondta, mert elnyűhetetlenül szerette az életet –, legalább marad időm elég, hogy lejegyezzem gyászos történeteimet.

A nagymamám élete sajnos nem nélkülözte a tragikus fordulatokat.

Három gyermeket nevelt fel, és nevelt még több száz másikat is falusi tanítóként, tisztességgel. Egy olyan férjjel az oldalán, aki a kor macsó hagyományait követve nem vetette meg sem az italt, sem a nőket, sem a kártyát, és vérbeli dzsentriként szívesen vadászgatott hosszú csövű puskájával. A családjára is.

Nem állíthatom, hogy ideális férj és apa lett volna.

A családon belüli erőszakot manapság meghatározó jogi álláspont szerint kimerítette a bántalmazó férj és apa kritériumait, melyért ma, közel hetven évvel később, börtönbüntetés járna neki. Legalábbis remélem.

Akkoriban azt mondták rá a faluban, hát igen, nagytermészetű férfi, nagyevős, nagyivós, és mondd már, kicsit verekedős, de hát jószág számolva, asszony verve jó. És összenéztek. Ilyen a világ, mit lehet tenni?

És nem is tett senki semmit, ez a kollektív felelősség rákfenéje. A nagytermészetű apa szabadon terrorizálhatta a családját.

Persze ez is, mint sok minden más a családunkban, hétpecsétes titok volt. Tabu.

A nagymamám azonban, évtizedekkel válása után, néhány hónappal halála előtt még mindig rendszeresen rémálmodott a gonosz nagypapával. De soha egy rossz szóval nem illette őt.

Drága gyermekeim apja – csak így emlegette. Akadt tehát papírra vetni való története elég a nagymamámnak. És nem túl vidámak.

Lap nem maradt körülötte betű nélkül. Nála minden fecni, bolti nyugta, bevásárlócédula gondosan őrzött kultúrtörténeti emlék lett.

Az ABCből: Párizsi

Trappista

Tej, kenyér

Citromlé

és Valami Kosztolányi a könyvtárból

Áll egy 1991-es Mamiféle bevásárlócetlin, a hátoldalán pedig ez olvasható:

Mai feladataim: Leolvasztani a hűtőt és kiűzni álmaimból a Gonoszt. Ámen.

De nem csak papírra írt. Több száz kötetre rúgó könyvtárából minduntalan lepréselt falevelek potyogtak ki:

'86 tölgy, Tamás '88 platán, Kata '94 juhar, Dóci, '98dió, Zoltánka

– ez van rájuk írva tollal, az unokáival való őszi séták emlékét őrző falevelekre. Hogyan tudott falevélre írni tollal, máig nem értem.

– TE MIÉRT ÍRSZ FEL MINDENT?– kérdeztem őt egyszer, mikor első általánosban magam is megtanultam írni.

– Hogy emlékezzek rá – felelte.

– De minek kell ahhoz felírni? – makacskodtam.

– Mert az ember könnyen felejt. De ha érdekeseket gondolsz arról, ami történik veled, és le is írod, akkor emlékezni fogsz rá.

– De velem nem történik semmi – feleltem a kisiskolások végtelen nihilizmusával. – Arról is lehet érdekeseket gondolni?

– Arról lehet csak igazán – mondta.– Gondolj olyat, ami érdekes, és írd le. Istenien fogsz szórakozni, majd meglátod – biztatott Mami.

Idáig jutottam az emlékeimben, a padlón térdepelve, nagymamám naplóit olvasva, mikor arra eszméltem, hogy a szobát elfoglalta a fény.

Ragyogott a nagyszobában a nappal, és én még mindig a dobozok végeláthatatlan seregének nyitogatásával voltam elfoglalva. Már a delet is elverték odakünn a harangok, és még csak most értem a saját gyermekkori naplóimmal zsúfolt kartondobozokhoz.

Tudtam, hogy aznap én már nem fogom abbahagyni az olvasást, így sietősen kettétéptem egy zsemlét és belepasszíroztam egy kockasajtot, az éhhalál ellen. Aztán visszaültem a földre, és nekifogtam olvasni a saját múltam kék, piros és fekete határidőnaplókba zárt részleteit.

SZELLEM A PALACKBÓL, HA KISZABADUL.

Erre azért nem számítottam. Arra emlékeztem, hogy mit összeolvastam és – írtam gyerekkoromban.

De arra nem voltamfelkészülve, hogy egyszer majd itt fog állni előttem feketén-fehéren, ákombákom betűimmel az egész családom élete.

Összesen huszonkét darab naplóm van. Persze néhány krónika, különösen ifjú éveimből, félbeszakadt a nyári szünetben, de a legtöbb hűen őrzi minden egyes évem minden egyes napját.

A nagymamámmal nyolcévesen folytatott párbeszédünktől felbuzdulva ugyanis, nekifogtam a naplóírásnak.

Végtelenül tetszett, amit a nagymamám mondott. Én is naplót fogok írni, határoztam el, bár nem tudtam, hogyan kell.

Ám mindennap gondosan feljegyeztem, mi történt velem: milyen óráim voltak a suliban, milyen kaja volt a menzán, melyik barátnőmmel vesztem halálosan össze, milyen jegyeket kaptam, kibe vagyok éppen szerelmes, milyen könyvet olvasok, mit láttam a tévében, és persze, mindennap részletesen írtam az idő járásáról.

Úgy gondoltam, hogy nagyjából ezeket az információkat tartalmazza egy rendes ember naplója.

A naplóírástól meglepően fontosnak, sőt néha kivételesnek éreztem magam. Szokatlan érzés volt, de mondhatom, ráfér minden cseperedő gyermekre.

ANAPLÓIMAT PERSZE SOSEM MUTATTAM MEG SENKINEK.

Nem tudom, kinek van olyan gyereke, aki állandóan naplót ír. Nem egy főnyeremény egy önjelölt, kiskorú krónikás a családban. Mert egy gyerek mindent leír. Úgy, ahogy van.

„Igaza van Hérodotosznak, nekem nem lesz időm maradandót alkotni. Az én sorsomban megismétlődik anya és a nagymamám története. Én is olyan férfit fogok választani, aki semmire sem becsül majd, és pokol lesz mellette az életem. Én nem akarok ilyen felnőtt lenni. Én nem is akarok inkább felnőtt lenni. 12 nap múlva 24éves leszek. Mit kívánjak magamnak a születésnapomra?”

Ezt a feljegyzést a titkos naplómban találtam. Egy 1985 -ös, fekete, tenyérnyi műbőr határidőnaplóból pottyant ki. Pontosan 2x2 cmes, vajszínű, gyönyörű tojáspapír kis notesz, melyre bolhaméretű betűkkel jegyeztem fel a fenti sorokat.

Gőzöm nincs, Hérodotosz mint hivatkozási alap hogyan került oda, de hát a filozófusok sorsa is kifürkészhetetlen.

Volt ez a rejtett, szabad szemmel alig látható kis krónikám. És volt egy titkos olvasóm. Erről csak abban az évben, 1985-ben szereztem bizonyosságot, mert akkor, titkos olvasóm magáról sajnálatosan megfeledkezve, szó szerint idézett aktuális naplómból. Dermedten hallottam tőle vissza néhány napja papírra vetett titkos gondolataimat.

Így derült ki számomra, hogy apám az egyetlen olvasója naplóimnak.

Jónak láttam hát rendszeresíteni egy még titkosabb darabot.

De örültem a fejleménynek. Ha már nem beszélget velem soha az apám, legalább olvas felőlem rendszeresen, abszolút első kézből.

Azontúl ügyeltem, hogy viccesen írjak, hátha legalább megnevettethetem. Soha nem láttam nevetni apámat, egyébként.

Kapcsolatunk ezen aspektusát bátran nevezhetem a legmeghittebbnek, ha már kölcsönösnek vagy sportszerűnek nem is.

Ez is valami, nem?

Mindezzel együtt nekem boldog gyerekkorom volt.

Felhőtlennek nem nevezném, persze, de hát olyan úgyis csak a mesékben létezik. A gyerekkor különben sem azért van, hogy felhőtlen legyen.

Arra való, hogy legyen mit feldolgozni ráérő felnőtt időnkben. Már ha megérjük.

És én, szerencsére, megértem, mert nekem mindent megadtak a szüleim. Etettek, ruháztak, fedelet adtak a fejem fölé, főztek teát, ha beteg voltam, taníttattak, mostak rám, mindig tettek papír zsebkendőt a zsebembe, nyaralni vittek minden évben, még banánt is rendszeresen ettem a nyolcvanas években.

Mindenem megvolt, koszt, kvártély, mi kell még? Semmi.

Mivel roppantul imponált, ahogyan a nagymamám élt, gondoltam, szépen leutánzom őt, és kész. Gyerekkoromban szerencsére annyit lehettem egyedül, amennyit csak akartam. A szüleim látástól vakulásig dolgoztak, hogy mindent meg tudjanak adni nekem. Úgy okoskodtam, ez a nagymamám-féle életforma nekem is éppen jó lesz.

Mit csináljon az ember, ha nincs kihez szólnia?

– Olvasson, írjon, rádiózzon, gondolkozzon, aztán majdcsak történik valami – mondta mindig Mami.– A fenti négy tevékenység nem csupán pallérozza elmédet és gyarapítja tudásodat a világ dolgairól, hanem még jól is szórakozol. Kész főnyeremény.

Alig voltam tízéves, és beláttam: boldoggá az tesz, ha hagynak békén olvasni. Vagy írni, vagy rádiót hallgatni. Esetleg mindhármat egyszerre. Tökéletes életstratégia. Igaza lett a nagymamámnak.

Remekül elvoltam. Persze nem mindig.

NÉHA VOLTAK ÖNGYILKOS GONDOLATAIM IS.

De ilyenek minden negyedi k magyar kamasznak vannak ma is, sőt nyolc százalékuk ki is próbálja, melyik lenne hatékonyabb megoldás a felnövés ellen, a gyógyszer vagy a penge. Az én kamaszkoromban sem volt ez másképp, nem törődött vele senki különösképpen. A kamaszkori öngyilkossági statisztikákban ma is az elsők között vagyunk Európában. Miért vette volna bárki is észre éppen az én depressziómat?

Pszichológusról akkoriban még hírből sem hallottam, és jól tanultam, jól sportoltam, minden rendben volt velem.

A nagymamám sem vette észre életem egyre vastagodó fekete fonalát – hogy Babarczy Esztert idézzem –, mert erről még neki sem beszéltem.

Nem említettem se Hérodotoszt, se azt az eszelős félelmet, mely időről időre hatalmába kerített, amikor elképzeltem, ahogyan az én sorsomban megismétlődik az övé, és anyámé. Erről szól a fél világirodalom. Megy minden rémség generációról generációra, és vajmi kevés esélye van az embernek változtatnia a sorsán.

Persze meg kell próbálni, a tisztesség kedvéért. De azért nagyon ne csodálkozzunk, ha elbukunk. Mozognak nálunk nagyobb erők is a világmindenségben. Nem mi fingjuk a passzátszelet, ahogy Lujzi mindig mondogatja.

Valami ilyesmit mond Hérodotosz is. Hogy megismételjük szüleink hibáit. De ha állati nagy mázlival mégsem, akkor meg az a hétszentség, hogy mi bűnhődünk az ő hibáik miatt.

Minderről lehetetlen értelmesen beszélni tizenévesen, amikor olyan zavarosan főnek az ember fejében a gondolatok, mint a sparhelten felejtett húsleves.

Különösen reménytelen erről beszélni egy magányos, beteg, idős asszonnyal. Mert Mami hiába volt jóban a Jóistennel, hiába beszéltek mindennap, egyre fáradtabb és elgyötörtebb lett.

L ÁTTAM,NINCS RÁ ESÉLY MÁR,HOGY HALHATATLANSÁGOT JÁRJON KI AZ ILLETÉKESNÉL. A nagymamámnak nem panaszkodtam, soha. Ő se nekem.

Egyetlenegyszer mondtad nekem, Mami:

– Egész életemben beszélgettem vele. Kértem az áldását, rád, magamra, az egész

családunkra. Úgy hittem, meghallgat. De mostanában úgy érzem, nem is tud rólunk a Jóisten.

Mindig csak vicces és könnyed dolgokat meséltem magamról, és rengeteget nevettünk együtt.

A rosszat megtartottam magamnak, vagy leírtam.

Nemhiába, katonatiszt lánya vagyok, fegyelmezett baka, nem beszéltem. Hogyan is tudtam volna megfogalmazni, mi az, ami annyira hiányzik nekem?

Különben is, szégyelltem. A fájdalmat, a félelmet, a szorongást.

Tudtam, hogy vannak mások, kevésbé szerencsés gyerekek, akiket vernek, sőt. Nekem jó sorom van.

Meg kell becsülnöm, gondoltam, és én esküszöm, megbecsültem.

A valóságot képzeletemben olyanra cifráztam, amilyenre csak akartam. Szünet nélkül arról ábrándoztam, hogyan lesz majd az életem meseszerű, ha egyszer végre felnövök. Akkoriban képzeltem el először, ha nagy leszek, író leszek, akinek művein nevetni lehet, és talán könnyezni is.

Erre most itt vagyok, ezzel a mesebeli történetemmel, amit minden jel szerint kivételesen nem csak én találtam ki magamnak, hanem valóban megtörtént.

Te meg odaát vagy, Mami.

Sose lesz már tejeszacskóból kötött lábtörlőm. Pedig lett saját lakásom. Ez nem ér. Te vagy a főkolompos. Minden lényegeset általad tanultam.

Van odaát egyáltalán könyvtár? Vannak egyáltalán könyvek?

Attól tartok, hiába van a mennyországban mannából a kerítés, könyvek nincsenek. Minek oda könyv, ahol éppen attól jó, hogy nincsen már se múlt, se jövő?

Hogy lehettem ilyen kishitű, hogy utolsó hónapjaidban meg se mutattam neked készülő kéziratomat? Hiszen nem érhetted meg a Terézanyu megjelenését, egy évvel előtte fogott kézen a Jóisten és kísért át.

Ha eszembe jut, hogy éppen neked, aki hátulgombolós korom óta bujtogattál az írásra , nem mutattam meg semmit a már majdnem kész kéziratból, orrba tudnám vágni magam a gyávaságomért.

NEM ISMEREK MÁS HOZZÁD FOGHATÓT, MAMI, aki olyan derűvel és méltósággal viselte volna egyedüllétét, mint Te. Vagy a létet, magát?

– Én könyvekből építettem a váramat – mondtad egyszer nekem elgondolkozva, már a vége felé, mikor egyre többet rakoncátlankodott megfáradt szíved –, de hát mi a szarból is építettem volna várat, ha nem könyvekből?!

Láttad, hogy elkomorulok, mert a túlélők szemérmetlen önzésével arra gondolok, mi lesz velem. Azután.

– Arra gondolsz?– fürkészted az arcom –, hogy mi lesz aztán?

Bólintottam.

– Ha majd romba dől a váram? Semmi, Katám. Élsz szépen tovább, boldogan. De már most megmondom neked, hogy ha majd jössz a Szent Annába meglátogatni, ne merj nekem krizantémot hozni. Ki nem állhatom! Rémes temetőszaga van annak a virágnak. És legyél kedves szépen, csinosan felöltözni, élénk színekbe, eszedbe ne jusson gyászhuszárnak öltözni. Rúzst is kenj a szádra, harsányat, most is milyen vértelen, hiába beszélek én neked. És eszedbe ne jusson szomorú gondolatokkal állni a fejfám előtt, mint egy rakás szerencsétlenség, kizárólag vicces történetekre vagyok kíváncsi, úgy kell az odaát, mint egy falat kenyér. És ne átallj hahotázni, temetőben harsányan kell röhögni, teli szájjal, éppen elég síri ott a hangulat. Megértetted?

Bólogattam.

– És persze, olvasgasd a feljegyzéseimet, ha kedved van hozzá. De azon se sértődöm meg, ha valami vidámabb olvasnivalót találsz magadnak.

Nagyjából ennyi volt a végrendelete.

Ő volt az egyetlen nő, akit ismertem, aki még otthon is rúzst kent szájára és hüvelykujjnyi, agyonfaragott fekete szemceruzájával kihúzta mindig a szemét, ha mentem hozzá.

– Egy nő fél lábbal a sírban is nő – mondta, és szemével vígan csippantott felém. HÁT MI MÁSBÓL ÉPÍTHETNÉM ÉN A SAJÁT VÁRAMAT,HA NEM KÖNYVEKBŐL, MAMI? És erőt gyűjtöttem, azon a végtelen hosszú nyári napon már sokadszorra, hogy füzeteid, naplóid, naptárjaid és cetlijeid drága tömegét a saját naplóimmal együtt átbogarásszam. Édes jó anyanyelvünkben biztosan nem véletlenül termett hasonlóra ez a három szó: a könyvek, a könnyek és megkönnyebbülés.

6.

INDIÁN

„Két helye a vágynak: Asztalod és ágyad”2

Ez volt az első, ami szemembe ötlött, amint beléptem a helyiségbe. Gyönyörűen megrajzolt, nagy betűkkel hirdette a falon a felirat a jó élet alaptételét.

A helyiség színesre festett falaival és a falakra aggatott csillogó króm játékszerekkel kiköpött úgy nézett ki, mint egy játszóház. Felnőtteknek.

Beiratkoztam egy főzőiskolába. A Jobb, mint otthonba. Naná, hogy a neve miatt választottam.

Az ötlet pirkóvikitől származott.

– Iskolában lehet a legkönnyebben ismerkedni jóravaló férfiakkal – szavalta, mintha anyámat hallanám –, és utánanéztem, férfiak is járnak ma már főzőiskolába. Ez most van olyan menő, mint bort kóstolni tanulni – biztatott Viki.

Marcsi és Lujzi is helyeselte az ötletet, én meg rádöbbentem, hogy gasztronómiailag ki vagyok szolgáltatva a férfiaknak. Könnyedén le lehet venni a lábamról egy tál jó étellel. Elég, ha Péterre gondolok, Csiribá'-ról most nem is szólva. Ez így nem mehet tovább.

Ideje kezembe vennem sorsom fakanalát.

Nem mintha nem tudnék főzni. A nagy vasárnapi klasszikusok receptjét az anyatejjel szívtam magamba. Fasírt, rántott csirke, töltött káposzta, húsleves – de hát kinek van kedve egyszemélyes húslevest főzni? És aztán egyedül megenni?!

Az nem is húsleves. Hanem beismerése annak, hogy az életem kész csődtömeg.

A főzőiskola az Angyal utcában volt, a Ferencváros kisvárosiassá varázsolt mélyén. Ismertem jól, errefelé is laktam albérletben. Ez az utca a környékkel egyetemben akkoriban reményvesztett volt és mocskos, szemetet kergetett a szél. Az ütött-kopott gangos bérházak úgy támaszkodtak egymásnak, mint temetésen a közeli rokonok.

Most alig ismertem rá, igencsak kikupálódott. Takaros, frissen felújított, pasztellszínű homlokzatok az utca mindkét oldalán. Tiszta udvarok, rendes házak.

Egy kétemeletes bérház földszintjén, az utcafrontra néző nagy üvegportál mögött találtam a főzőiskolát: Jobb, mint otthon – hirdette a felirata.

Csütörtökönként, este hattól kilencig, biztos voltam benne, hogy tényleg jobb lesz nekem itt. Addig se visz el a markoláb: a szorongás.

2 Laura Esquivel: Szeress Mexikóban! című regényének mottója.

A helyiség egyetlen nagy, átlátható térből állt, falait terrakotta és kanárisárga festék fedte. Amerrea szemem ellátott, kampókról kések lógtak, minden formában és méretben, habverők, konzervnyitók, merőkanalak és egyéb ismeretlen célszerszámok himbálóztak a falon.

A tér egyik végében L alakban hatalmas krómmosogatók és előkészítő pult húzódott. Fölötte keskeny polcokon katonás rendben álltak kicsi, nagy és közepes üvegekben mindenféle színű és állagú fűszerek. Szószok, befőttek, tészták és más alapanyagok.

A tágas tér közepén hat darab kerekeken gördülő, nagyobb konyhaasztal méretű, szintén krómborítású főzőlap állt, fejenként két-két gázrózsával.

– Főzni jöttél, ugye? – szólított meg egy nagydarab, tüskehajú, negyvenesforma férfi. – Légy szíves, tedd le a táskádat, ott, abba a szekrénybe, és vegyél fel egy kötényt – mutatott egy tarka halomra az egyik asztal közepén. Méregzöld kötényt kötöttem magamra, sárga betűk harsogták rajta:

Jobb, mint otthon.

– Zoli vagyok, a séf – fordult felém az előbbi férfi. –Máris kezdünk.

– Gyertek közelebb – integetett, és a tágas terem minden részéből szállingózni kezdtek az asztalok felé a mai este résztvevői.

Számolni kezdtem: a szakáccsal együtt tízen voltunk, heten mi, nők, és három férfi.

– Az első fogás: desszert. Mégpedig csokitorta, trüffel-golyó, csokis muffin – magyarázta a séf a programot. –Beetetés. Egy főzőtanfolyamot édességekkel kell kezdeni.

M IKÖZBEN BESZÉLT, LOPVA,DE ALAPOSAN SZEMÜGYRE VETTEM A NŐKET. Mindannyian velem egyidősek, harmincasok lehettek, udvarias mosollyal a fejükön hallgatták a vezetőt. Hatból hatan tiszteletre méltóan hullafáradtnak tűntek. Dolgozó anyák.

Szolidan voltak felöltözve mind, smink rajtuk alig, és mindegyikük ujján ott ragyogott a karikagyűrű. Egy nőt kivéve, ő volt az egyetlen, aki észrevette fürkésző pillantásomat. Neki nem volt gyűrűje, voltak viszont telt keblei, rövid, tépett szőke haja, okos kis szemüvege fitos orrán, és egész lényéből áradt valami enyhe provokáció, amit nagyon is jól ismertem. Zavartan el is kaptam róla a tekintetem.

A fenébe, miért lehet ilyen könnyen kiszúrni a hasonszőrűeket?

Mert fikarcnyi kétségem nem volt afelől, hogy egy cipőben járunk a szőke lánnyal. Neki is jobb most itt, mint egyedül otthon.

Aztán a férfiakon futtattam le a keresőprogramomat: a séfen kívül a másik két férfi szintén harmincas lehetett, és mindketten olyan lehetetlenül néztek ki, mintha csak idetévedtek volna.

Egyikük fekete bőrszerkóban izzadt, térdén bukósisak nyugodott. Időről időre megpaskolta, ahogy kedves kutyánk buksiját szokás. Erőteljes testalkatú, nagy hajú, kis pocakkal bíró egyed volt, jó motorosmacsó-hagyomány szerint. Arca azonban gyermekien nyílt, mosolya szelíd. Mint egy jámbor, bukósisakos jeti.

PIRKÓVIKINEK IGAZA VOLT,TÉNYLEG JÁRNAK IDE FÉRFIAK. EGYENESEN AZ ŰRBŐL. Mert a harmadik férfi szintén úgy festett, mint aki egy rock- vagy blueskoncertre indult, csak aztán idetévedt.

Kopott bőrjakóban volt. Hosszú, hullámos, sötétbarna haját a tarkóján fogta össze. Pont úgy, mint az indiánok, vagy az igényes rockerek, akik az átlagtól eltérően rendszeresen mosnak hajat.

Az arcában is volt valami indiános, markáns sasorr állt ki diadalmasan a közepéből, ívelt, dús szemöldöke alatt mélyen ültek sötét szemei.

Sziklából faragott arcú, a felületes szemlélőnek ma-csónak tűnő férfi volt. Én azonban átláttam a szitáján.

Ide a rozsdás bökőt, hogy tizennégy éves kora óta hűségesen jár a gimnazista szerelmével, akivel még a néptáncszakkörön ismerkedtek meg.

Olyan érzésem volt, mintha ismerném valahonnan. De nem csupán őt, hanem még a csaját is. Szelíd, halk szavú, finom teremtés lehet, formás fenekéig érő szögegyenes haját húsz éve maga mossa, szárítja, és úgy fogja össze, egyszerű befőttesgumival a tarkóján, hogy takarja a füleit, mert azok icipicit elállnak. Ám így, hogy rá van fésülve gondosan a haja, úgy hat, mintha két szürke egérke gubbasztana csendben ott.

Nagyon rendes nő lehet, nem használ soha trágár kifejezéseket. Ha a sütő megégeti a kezét, legfeljebb egy teringettét, ha megenged magának. Imád főzni, és kivasalja az alsógatyákat is, és közben mezőségi népdalokat dúdol. Egy tucat gyereket szül, szintén dalolva.

Mennyire távol álltam mindig ettől a típustól. Kiegyensúlyozott, kedves, kerek az élete, akárcsak a lábikrája a sok néptáncolástól. Az első férfinak örök hűséget esküszik, és meg is tartja az eskü minden áldott szavát.

Ránéztem erre az indiános arcélűre, és úgy éreztem, meg fogok itt halni az unalomtól.

Közben a séf befejezte a ma esti program ismertetését, és a tanítványok szétszéledtek a teremben. Párosával elindultak egy-egy főzőlap felé. Én tanácstalanul ácsorogtam egyedül, idétlenül vigyorogva. Ezt nem hiszem el, éppen páratlanul vagyunk.

De kínos.

– Gyere, kezdjük el együtt – szólított meg a séf maga, látva tanácstalan tekintetemet. – Aztán hátha befut még valaki.

Megnyertem a mesterszakácsot. Jól kezdődik, gondoltam.

Mindenki roppant fontoskodó és komoly arckifejezéssel vágott bele a csokitorta elkészítésébe.

Ám ha az ember kifogja a gasztronagyágyút, akkor hátradőlhet, és én így is tettem. Mire kettőt pislogtam, már készen is volt a csokitorta.

Egyáltalán nem bántam, hogy csak megfigyelőként vettem részt a csokitorta elkészítésében, mert kettesben főzni egy idegen férfival (de egy nővel is) ennél a főzőlapnál azt jelentette volna, hogy bátran bele kellene másznunk egymás intim szférájába.

A többi páros fegyelmezetten és pusmogva fáradozott a tűzhelyek körül, hangjuk alig hallatszott.

Hihetetlen, merengtem el, hogy a poroszos iskolai hagyományok, melyeknek szellemében az én generációm felnőtt, milyen mély nyomokat hagynak az emberek lelkében. Csak ki kell mondani a szót, iskola, máris mindenki suttog és iparkodik, és be van reccsentve.

Sasoltam, és láttam, hogy egy pár jelent talán kivételt, ők még kacarásztak is. A szőke, tépett, szemüveges nő együtt főzött a bukósisakos jetivel. Irigykedve láttam, milyen jól szórakoznak.

A NAGYDARAB,INDIÁNOS ARCÉLŰegy barna hajú, komoly tekintetű lánnyal főzött együtt, felőlük is felhangzott néha egy-egy nevetés.

Merengésemet az egyik lány telefonjának csörgése szakította félbe. Ijedten kapott érte, összekente némi csokoládéval bal fülét, igen, drágám, mondta némi hallgatás után, semmi baj, máris indulok. Már vette is le a kötényét a lány, további jó munkát, szólt, váratlanul belázasodott mind a két gyerekem.

Szívszorító volt látni ezt a fiatal nőt, ahogy kapkodva szedelőzködött. Két gyerek mellett biztosan már évek óta ácsingózik erre a kis kikapcsolódásra. Most is kellemest köt össze a hasznossal. Főzni tanul, hogy ne legyen bűntudata, amiért egyszer a héten nem ő fekteti le a gyerekeket. Erre tessék, már az első estén beüt neki a ménkű.

Szomorúan intett az ajtóból, sziasztok. Mi egy emberként, szívünkből kívántunk jobbulást gyermekeinek.

Az indiános arcélű tanulótárs ott maradt egyedül a főzőlapnál. Velem szemben. Az ő párja távozott az imént, csak most esett le.

Minden bizonnyal együtt fogunk tovább sütni.

Volt egy különös érzésem, ilyesmi: puff nekem. Csak egy kósza női intuíció volt, ahogy mondani szokás, nem kell komolyan venni. Röhögni szokás rajta, és mit tagadjam, volt már máskor is ilyen intuícióm. Nem vettem komolyan.

M ÉG CSAK NEM IS TETSZETT EZ A FÉRFI.

Nagy volt, mint egy ősrégi, Szaratov típusú hűtőszekrény, nagy hajú, nagy kockás inges. Egy kockás frizsider, szőrös is rendesen, mint egy medve, akkora a háta, mint két

vasalódeszka széltében. Kezében borospoharat fogott, ordított róla, hogy hedonista, nagyevő, nagyivó, a lába is volt vagy negyvenhetes első ránézésre.

Igazi férfiember, akibe nem sok romantika szorult, nem szeret lelkizni, de szereti a rossz vicceket. Különösen a fingósakat.

Éppen velem szemben állt az Indián, és jámboran mosolygott. Kényszeredetten visszavigyorogtam.

Elvből nem szeretnék együtt főzni egy ismeretlen, nagydarab férfival, akinek szintén ismeretlen, de nyilván nője van.

Nem kedveltem sosema nagydarab férfiakat, mert képesek azt az illúziót kelteni, hogy biztonságosak, csak hogy annál nagyobb pofára esés legyen végül belőlük.

– Akkor folytassátok együtt ti a munkát – nézett rám a séf –, el is kezdhetitek a trüffelt. Ijedten álltam ott, míg az Indián derűsen intett, hogy mindjárt jön.

A hűtőhöz sétált, és visszakiáltott nekem, kérsz te is? A bal kezében egy üveg bor volt. Úgy éreztem, minden szempár rám fókuszál a teremben.

Megráztam a fejem. Nem kérek. Észnél kell lennem.

Szerintem a közös főzés majdnem olyan intim tevékenység, mint a közös hátmosás kádban, meg a közös kufircolás.

Mire ezt végiggondoltam, az Indián már ott állt mellettem és mosolygott, kezében borospoharakat tartott. A zöldessárgás színben játszó folyadék hívogatóan csillogott.

– Jamie Oliver is megmondta, a főzést mindig egy pohár borral kell kezdeni – és nyújtotta felém a poharat.

– Autóval vagyok – vágtam rá automatikusan, zavartan.

Erre csak bólintott, és ivott egy kortyot a borából. A másik borospoharat egy távolabbi asztalra tette.

ÍGY TESTKÖZELBŐL VALAHOGY MÉG NAGYOBB VOLT EZ A FÉRFI,DE MÉGSEM FÉLELMETES. Tényleg akkora, mint egy Szaratov hűtőszekrény. De minden sarka lekerekített, és mozdíthatatlannak tűnik az egész. Hűt, mint a huzat, hibátlanul negyven-ötven évig.

– Mi a következő recept? – kérdezte. – Trüffelgolyó? Fél kiló vaj meg csoki? Azannya, ez nem viccel– tette hozzá olyan mély hangon, hogy úgy éreztem, egy pillanatra megremeg alattam a kőpadló. Épp csak annyira, amennyire a körút beleremeg, amikor elhalad rajta egy villamos.

A vízgőz fölé helyezett kislábasba ejtettem a vajat és a sötét, 70%-os kakaóbab-tartalmú csokoládékockákat. Jól megvetettem a lábam a kőpadlón, hogy meg ne remegjen.

Az Indián a lábas fölé hajolt. Összeráncolta a homlokát.

– Nem lesz ez kevés? – kérdezte aggódva.

Kevés? Fél kiló vaj meg csoki?!

– Hozok még egy kicsit. Trüffelből ipari mennyiséget érdemes készíteni – mondta, és elindult a terem másik végébe további nyersanyagokért.

Életvitelben nekem is Gombóc Artúr a példaképem, de azért mindennek van határa.

A töméntelen csokoládé olvadásnak indult a lábasban. Sűrű, sötét csokoládéfelleg ereszkedett lassan közénk.

– Na így már egészen más – hajolt az Indián a lábas fölé, miközben én kavartam. – Ez már rendes adag lesz.

És úgy is maradt, a lábas felé döntve kicsit roppant felsőtestét. Csokoládéillat ide vagy oda, nem tudtam nem megérezni a frissen mosott narancssárga ingéből felém áradó öblítőszer illatát, ami minden más férfikozmetikumnál erőteljesebben hat rám, úgyhogy idegesen köhintettem egyet.

– Khm.

– Igen?– kérdezte erre érdeklődve, és felegyenesedett, eltávolodva végre tőlem.

– Átvennéd? – kérdeztem, és átnyújtottam a fakanalat, mint valami stafétabotot.

Elmentem a borospohárért, és ittam egy szép, hosszú kortyot. Cserszegi fűszeres. Hűvös volt és fanyar, isteni.

Kifújtam magam, és szépen visszakocogtam a főzőlaphoz, de megálltam tisztes távolban az Indiántól, mint aki ott sincs. Kortyolgattam a boromat.

– Nem azt mondtad, hogy kocsival vagy?– sandított rám vigyorogva.

– Nem, de, illetve nem azzal vagyok, csak elfelejtettem– dadogtam fülig vörösen. Hallgattunk, aztán rám nézett, de most valahogy másképp.

– Olyan ismerős vagy nekem valahonnan.

És tovább nézett, pont úgy, ahogyan egy sebész a frissen feltárt gyomorba néz, amiben valahol legutóbb benne felejtett egy szikét vagy törlőkendőt. És most kissé tanácstalan, hol is keresse. Én bezzeg pontosan tudtam, mi következik: „Nem te vagy véletlenül az a Terézanyu?”

– Nem vagy te véletlenül szintén miskolci? – kérdezte, és én eltátottam a számat a csodálkozástól.

Tessék, az elbizakodottság ily vakká tesz.

– De– feleltem leesett állal –, te is?

– Egy gimibe jártunk.

– A Deákba? – kérdeztem. Lassan derengeni kezdett valami. – Te zenéltél, nem?

– De– bólogatott vigyorogva.

– Volt egy együttesetek is – ugrott be végre a tény. – A Vastyúk!

– Ironchicken.

– Tényleg! Kettővel jártál alattam!

Az Indián elégedetten, de szerényen bólogatott.

Ha most bárki azt találja hinni, hogy ez egy véletlen, biztosíthatom, a legkevésbé sem az. Tizenkettő éve élek Budapesten, és bármilyen idegen társaságba vetődöm, három percen belül kiderül, hogy legalább még egy miskolci van rajtam kívül is.

És igazán nem azért, hogy hazabeszéljek, de mindig a legjobb fejekről derül ki a rokonság.

– Hú, a legendás Bakker-bradörz! – lelkendeztem most már teljes erőbedobással. – A bátyád fölöttem járt egy évvel, a csapat frontembere! Te meg doboltál! Dobolsz még?

– Csak hobbiból – szerénykedett az Indián.

– De a bátyád, ő zenél még, nem?

– Külföldön. Itthon már alig.

Ez tényleg hihetetlen. Összefutok az Ironchickenből a kisebbik Bakker-bradörzzel!

A Z IRONCHICKEN AZ ACÉLVÁROS LEÁNYGIMNÁZIUMÁNAK EGYETLEN FIÚBANDÁJA VOLT. El lehet képzelni a többit. Egy kisváros gimnáziumának a saját fiúbandája – még akkor is, ha az ipari zajnál is rémesebb a játékuk – mindig olyan népszerű az adott gimnáziumban, mint a Beatles a hatvanas évek Angliájában. Különösen egy olyan gimnáziumban, ahol egy fiúra tíz darab lány jut. Minden lány vagy beléjük, vagy a tesitanárba volt halálosan szerelmes. (Aki a feneke fölött hordta a Pilinszky-kötetet.)

Ráadásul egész jó kis banda volt, bluest játszottak, ha jól emlékszem.

– Ne haragudj– mondtam az Indiánnak –, hogy nem ismertelek meg.

– Akkoriban úgy huszonöt kilóval voltam kevesebb.

– Nahát! – mondtam.– Milyen egyszálbél voltál.

Meg azért sem ismertem meg, de ezt persze nem mondtam el neki, mert én inkább a bátyjára emlékszem. Egy együttesből mindig a frontembert jegyzi meg az ember. Az Indián bátyja, jó frontemberhez méltóan, igazi nagy dumás, menő csávó volt, aki sorra hülyítette a

csajokat. Természetesen annál vonzóbb volt, minél több lány zokogott és dohányzott miatta titokban a vécében.

Az öcsről azonban már akkor is lehetett tudni, hogy igazi háttérember. Higgadt, belassult arc, akinek persze hosszú haja volt, meg fülbevalója, ahogy az dobosoknál kötelező. De ezzel vége is volt minden sztárallűrnek, mert soha nem dobta be a dobverőit, netán a csatakosra izzadt pólóját egyetlen fergeteges koncert után sem a megvadult gimnazista lányok közé, ahogy például a bátyja rendszeresen megtette.

Már csak azért sem, mert már másodikos (!) korában összejött egy osztálytársnőjével. Egy reménybeli Lomb Katóval, akinek nyelvtagozaton felmentése volt mindkét – angol és orosz – tanult nyelvből, mert egyszerűen lepipálta a tanárokat. Azért emlékszem ilyen élesen, mert én is nyelvszakos voltam, és minden tanár odavolt ezért a csajért. Mondanom sem kell, hogy még gyönyörű is volt ez az Eszter, ha jól emlékszem a nevére, és tényleg seggig érő szénfekete haja volt, és hibátlan bőre.

Tizenévesen, amikor minden rendes ember olyan ragyaverte, mint az istennyila. Az Indiánhoz hasonlóan galamblelkű teremtés volt. Mégis csúnya előítéletekkel viseltettem iránta, mert rühelltem a becsapósfajta szende szüzeket, akik úgy tudtak akár egy egyszerű papír zsebkendőt vagy golyóstollat kérni a fiúktól, szempillájukat rebegtetve, elfúló hangon, mintha éppen egy bányatóban fuldokolnának, és az életük múlna azon a golyóstollon.

Vagy papír zsebkendőn.

Naná, hogy a fiúk azonnal ugrottak is a megmentésükre. Néha egy csapatban versengtünk angol- megoroszversenyeken ezzel az Eszterrel, és az agyamra ment az álságos szendeségével.

Ám az Indiánon meg az Álszendén lehetett látni, hogy összenőttek, mint a nagykönyvben, és amint lehet, ásó, kapa meg nagyharang.

– És hogyhogy itt, Budapesten? – kérdeztem.

Miközben persze, azt akartam kérdezni: és mi van a nyelvzseni nőddel? De nem kérdeztem.

– Miskolcon jártam szociológiára, de itt dolgozom már néhány éve – mondta.– A Magatartástudományi Intézetben.

– Hú, az komoly. Jó hely, nem?

– Jó. Sokat kutathatok. És te? Mostanában írtad azt a könyvet, nem?

– De.

– Egyszer csináltál velünk is egy interjút. A gimis újságba. A sztárrovatba.

– Jézusom, tényleg. Így emlékszel?

S ZÖRNYEN BE VOLTAM IJEDVE,AMIKOR AZ ÖTTAGÚ FIÚBANDÁT nekem kellett kérdezgetnem a „sex and drogs and rock and roll”-fílingről. Még le is akartam mondani az időpontot, mert éppen aznapra érett be egy embertelen nagy pattanás az orrom hegyén. Vajon emlékszik még a pattanásomra is?

– Arra emlékszem, hogy volt egy – kezdett bele az Indián.

Pattanásod. Az orrod hegyén. Ezt fogja mondani.

– Kérdésed, hogy a zenélés testi érzés-e.

– Tényleg? Ezt kérdeztem? – csodálkoztam zavartan.

– Tök jó kérdés volt, én meg csak hallgattam, mint sült hal a szatyorban.

– Nem baj, a bátyád biztos megválaszolta.

– Ja, ő meg. És te? – kérdezte az Indián. – Te mióta vagy Pesten?

– Évek óta.

– Akkor már majdnem bennszülött vagy.

– Soha– tiltakoztam szenvedélyesen –, egy miskolci mindig miskolci marad.

Legszívesebben azonnal indítványoztam volna, hogy fáradjunk át a Jobb, mint otthon másik részlegébe, ahol lehet dumálni és italozgatni. De akkor eszembe jutott a szénfekete hajú nyelvzseni, aki nyilván most is van, ahogy volt mindig, és rögtön letettem az ötletről.

Ráadásul közben szólt is a séf, hogy kihűlt a trüffel alapanyaga, lehet csokigalacsinokat gyúrni belőle.

Később suttyomban figyeltem az Indiánt, ahogyan elvegyült a többiek között. A főzőlecke végén megkóstolhattuk egymás főztjét. Mint hajó a jéghegyek között, olyan biztonsággal haladt az Indián a nők tengerében.

Emlékeztem most már jól erre a fiúra: nagy lábú, lapátkezű kamasz volt, olyan cingár, hogy átsütött rajta a nap. Hosszú, hullámos haját az akkori divatnak megfelelően kiengedve hordta. Szűk vállaival és keskeny arca körül örvénylő rengeteg fekete hajával sebezhetőnek és koravénnek tűnt.

Volt benne valami megindító ellentmondás, ami megfogta az érzékeny lelkű diáklányokat. Ahogyan ült a dobok bozótjában, és lehunyt szemmel, piszka fakarjaival úgy ütötte őket, hogy nem értettem, honnan benne ez az erő, amitől még a hátam is borsódzott.

Most bezzeg nyoma sem volt a kamaszos törékenységnek. Ami akkoriban koravénnek hatott, mára beérett. Az arca olyan volt, mint egy sokat megélt, de ereje teljében lévő indián sámáné lehet. Nem kiélt vagy gyűrött volt, hanem ahogyan mosolygott, ezer ráncba szaladt az arca, sugarasan kifelé a szemei és szája sarkából indulva. És rengeteg sötét hajában ősz hajszálakat vettem észre. Meghatódtam.

– EGYIK ESTE BEÜLHETNÉNK VALAHOVA EGY SÖRRE– mondta búcsúzóul az Indián. – Majd felhívlak. – Rám mosolygott.

Óhatatlanul Pétert juttatta eszembe, ő tudott egész lényével mosolyogni. De az ő mosolyában mindig megcsillant egy csúfondáros kis kérdőjel, ami ott hintázott vígan kettőnk között, és rendre elbizonytalanított.

Megadtam az Indiánnak a telefonszámom.

– Még egyet? – kérdezte az Indián, és a sörökre mutatott. Már két üres korsó állt előttünk a mocskos, billegő lábú pléhasztalon. Kissé bizonytalanul bólintottam rá a harmadikra. Az Indián térült-fordult, és már vissza is jött, kezében két üveg fácános sörrel.

– Elfogyott a csapolt– magyarázta, miközben a poharat és a korsót finoman megdöntve lassan öntötte az üveg tartalmát.

– Ez igen– mondtam.– Csapos voltál?

– Az egyetem alatt ebből tartottam el magam.

– Nem a zenélésből? – csodálkoztam.

Vállat vont.

– Próbálkoztam egy darabig, de profivá kellett volna válnom. Sok gyakorlással, meg rengeteg fellépéssel. Mindenféle zenekarral járni az országot egy kisbuszban.

– Én is keresztbe-kasul jártam az országot riporterként – mondtam.– Nagyon szerettem.

– Nem nekem való életforma… egy kisbuszban élni, néha azt se tudtam, holébredek. Meg nem is voltam annyira jó dobos.

– De azért fellépsz még? – kérdeztem.

– Nagy ritkán. A koncertezést sosem szerettem. De azért van egy kis együttesünk. Az Utazási Iroda – mondta.

Otthonülő és befelé forduló alkat – gondoltam. Én meg kifelé fordulok és utálok otthon ülni. Micsoda szerencsés találkozás. Pont nem így emlegetik ezt a női magazinok.

Egy kerthelyiségben ültünk, közvetlenül a csillagok alatt. Talán a Rác -kert volt akkoriban az egyetlen kerthelyiség Budapesten, ahol voltak csillagok, és éjfél felé olyan provokatív virágillat telepedett körénk, mintha egy vidéki vakáción múlatnánk az időt.

– Olyan ez a hely– mondta ki egyszer csak az Indián –, mintha valamelyik kerthelyiségben ülnénk Miskolcon, nem?

– De, olyan– feleltem.

– Nem hiányzik Miskolc? – kérdezte az Indián.

– De, hiányzik.

– Akkor miért vagy itt? – kérdezte.

J AJ,HOGY ÉN MENNYIRE UNOM EZT A BÁJOS KIS PÁRBESZÉDET!

Gondoltam, feldobom végre valamivel:

– Miattad.

Az Indián ültében kicsit előrehajolt, úgy nézett rám, elkerekedett szemekkel.

– Miattam?!

Rémülten hallgattam. Hogyan romboljuk le egy pillanat alatt méltóságunkat?!

– Te most viccelsz velem?– kérdezte.

– Szerinted?– szedtem össze magam.

– Nem tudom– és megcsóválta a fejét.

Látszott rajta, teljesen meg van botránkozva. Na és, ha rámenős vagyok? Az olyan nagy

gáz? Szabadkozni kezdtem.

– Vicc volt– mondtam.

Régen rossz, ha egy pasinak bizonygatnom kell, csak vicceltem. Pláne, ha nem is viccelek.

Hallgattunk. Illetve én szerettem volna idegesen vihogni, de nem mertem. Az Indián megköszörülte a torkát.

– Holnap dolgozom– mondta.– Muszáj elindulnom. Te maradsz még? – nézett rám kérdően, miközben jobb nadrágszárát gondosan összecsipeszelte, hogy be ne kapja biciklijének lánca.

– Pest felé megyek – tette hozzá, hogy szándékai felől ne maradjon kétségem. Tudta, hogy Budán lakom.

– Én maradok – nyögtem.

Ő meg elkarikázott az éjszakában.

Így kell könnyen, gyorsan hülyét csinálni magunkból.

Felhívtam Lujzit, elmeséltem neki az egészet. Visított a röhögéstől, és taxival értem jött. Elmentünk egy másik kerthelyiségbe, hajnalig roptuk a táncot a csillagok alatt, és guszta, zsenge húsú huszonévesekkel váltottunk pajzán, önbizalom-erősítő pillantásokat.

Nem megy nekem ez a romantikus, megfontolt közeledés jóravaló férfiakhoz. Minek erőlködjek?

De aztán, egy este elmentem a koncertjükre. Megnéztem a neten, még honlapjuk is volt, pöpec kis site. Titokban meglestem őt a koncerten. Úgy dobolt, valóban, mint egy indián sámán. Ütős Bika, a dobos.

AZ INDIÁN EGY NŐVEL VOLT.

Mikor a következő csütörtök estén, késve ugyan, de beléptem a Jobb, mint otthon ajtaján, az első, akit észrevettem, az Indián volt. Egy másik nő oldalán főzött.

Meg tudtam érteni. Nem is mertem a szeme elé kerülni. De ő észrevett, és derűsen felém intett, szia. Aztán azzal a lendülettel vissza is fordult a lány felé.

Felvettem a kötényemet. Még hogy jobb, mint otthon. Pénzkidobás, igaza van Lujzinak. Aztán tüntetőleg elmasíroztam a hűtőig, és a már nyitott üveg borból töltöttem magamnak egy decit.

Bár szívem szerint az üveget húztam volna meg.

Szépen kezembe fogtam a borospoharam, és kivonultam a Jobb, mint otthon elé, dohányozni.

Odakünn keresgélni kezdtem az öngyújtót, de nem találtam az istennek sem. Titokban azt reméltem, hogy az Indián mindjárt megjelenik. Akkor én végre hűvös lehetek vele és távolságtartó, ahogy regényekben viselkednek a legvégén diadalmaskodó hősnők.

Így szerezhetem vissza könnyelműen eljátszott méltóságomat.

A szemem sarkából láttam, hogy az Indián valóban elindul.

Öngyújtót ugyan nem, de találtam végre egy doboz gyufát a táskámban.

Az Indián odabenn éppen beletörölte lapátkezeit bordó kötényébe, és a hűtőhöz ment, hogy bort töltsön magának.

Ki fog jönni, gondoltam. De hogyan legyek vele hűvös és távolságtartó? És akkor hirtelen felismertem, hogy a megoldás a kezemben van. Minden figyelmemet a gyufásdoboznak szenteltem.

Ez volt a dobozra írva:

BIZTONSÁGI GYUFA Gyermekektől távol tartandó.

Ebben a pillanatban az Indián, kezében a teli borospohárral elindult kifelé. Az ajtóhoz ért.

Kizárólagos forgalmazó: MÉRV.97 KFT., Győr. Tartalom: átlag 43 szál

Tel.: 06-96-509-675

Elővettem a mobilomat. Most felhívom ezt a győri kft-t, és végre megkérdezem tőlük azt, amit már oly régen akarok. Beütöttem a számot. A fülemhez emeltem a telefont. Ebben a pillanatban az Indián megállt mellettem. A telefonomra mutattam. Ebből világosan láthatta, milyen elfoglalt vagyok. Kicsörgött a telefon.

– Bocsánat – mondtam az Indiánnak.

– Nem akarlak zavarni– mondta, és arrébb lépett.

– Csak egy gyors telefon– feleltem kegyesen. Ebben a pillanatban felvette valaki a túlvégen.

– Tessék – szólt bele egy női hang.

– Az egyik termékükről szeretnék érdeklődni – és le-halkítottam a hangom.

– Igen?

– Miért éppen negyvenhárom?

– Mi?

– A gyufaszálak száma a dobozban – suttogtam, nehogy az Indián meghallja – miért nem negyven, vagy negyvenöt?

– Tessék? – kérdezte döbbenten a másik oldalon a nő.

– Köszönöm – mondtam gyorsan–, majd visszahívom.

És letettem. Hallottam, amint a nő elhűlve mondja: mi van?!

Az Indián mosolyogva hozzám lépett. S csak nézett, hosszú órákon át.

Vagy egy fél másodpercig, mindegy.

– Kérhetek tüzet? – kérdezte.

Remegő kézzel nyújtottam át neki a doboz gyufát.

Rágyújtott, az első slukkot szépen kifújta, aztán komótosan szívni kezdte. Közben érdeklődéssel forgatta kezében a gyufásdobozt.

Vajon átlát rajtam, mint a szúnyoghálón? Volt egy ilyen érzésem. De nem szólt semmit, én meg nem szólalok, gondoltam. Nehogy valami hülyeséget találjak mondani megint.

– Nagyon jók ezek a mai receptek – törte meg végül a csendet. – Bár elég bonyolultak. Ha akarod, segítek.

– Nem kell, kösz – feleltem.

Az Indián elnyomta a cigarettáját, és felém nyújtotta a gyufásdobozomat.

– Kiderült? – kérdezte.

Csúfondáros volt a mosolya.

– Mi?– kérdeztem értetlenül. A gyufásdobozra mutatott.

– Ööö, majd visszahívom – nyögtem.

– Engem is mindig érdekelt – mondta–, hogy miért éppen negyvenhárom szál van benne. Csak még sose jutott eszembe felhívni.

Ennyit a méltóság visszaszerzéséről.

Ebben a pillanatban lépett hozzánk a fitos, szőke, szemüveges lány, meg a bukósisakos jeti, akik minden alkalommal együtt főztek. Tüzet kértek. Gyorsan odaadtam az ominózus doboz gyufámat. Bemutatkoztunk egymásnak.

A lány Juditnak mondta magát. Jogász vagyok – tette hozzá.

A bukósisakos Jánosként mutatkozott be. Katolikus papként működöm – mondta.

– Azért jöttem főzőtanfolyamra – magyarázta hogy szakítsak az évszázados hagyománnyal, rám ne egy falubéli asszony főzzön. Önellátó leszek – mondta büszkén, a fitos lány felé pillantva.

Egy emancipált szingli férfi.

– Hol vagy pap?– kérdezte tőle az Indián.

– Nem messze Budapesttől, Ócsán.

– És ezzel közlekedsz a faluban is? – kérdezte a Judit nevű lány, és az irdatlan nagy motorra mutatott, amely a járda mellett parkolt. Metálvérszínűre festett tankján tündökölt a lemenő nap fénye.

– Persze– felelte a pap.– Ezzel járok mindenhova.

– Temetni is?– kérdezte a lány nevetve.

– Csak ha nagyon sürgős – mondta a pap.– Ráértek két hét múlva? Péntek este – nézett ránk. Adok egy szerény kis tanvacsorát. Meg vagytok híva.

– Házibuli? A plébánián? – kérdezte ez a Judit nevű lány, és elhúzta az á-t hosszan, plébániháhán, így hangzott nevetése.

Hihetetlen, hogy a nők elismerő kacaja minden ajzószernél jobban hat a férfiakra. Tapasztalatból beszélek, magam is nevettem már eleget életem során – talán kicsit többet is, mint ildomos–, csak hogy biztosítsak egy férfit vonzalmamról.

– Köszi a meghívást – mondta az Indián –, egzotikusan hangzik. Még nem tudom, ráérek-e

– mondta.

Na most akkor van nője, vagy nincs nője? – gondoltam.

– Kinek?– szakította ekkor félbe merengésemet a fitos orrú lány rekedtes, dzsesszénekesét idéző hangján. – Kinek a telefonja csörög? Nem a tiéd, Kata? – ismételte meg, és nagyon bután nézhettem rá, mert jobb kezét a füléhez emelte, úgy magyarázta:

– Telefon. Nem a tiéd?

Valóban az enyém csörgött. Előkotortam a nadrágom zsebéből, elnézést kértem a többiektől, és odébb mentem. Csak most vettem észre, volt már öt nem fogadott hívásom. A telefonom kijelzőjén ennyi állt: Tesó.

M IÓTA AZ ESZEMET TUDOM, TUDTAM AZT IS, HOGY EGYSZER BE FOG KÖVETKEZNI EZ A HÍVÁS.

Úgy tudtam, ahogyan az ember tudja azt is, hogy a mesék csupán mesék, és az életünkben ritkán adatik feloldozás, mert a Jóistent ez ugyanúgy nem érdekli, ahogyan az sem, van-e házibuli a plébánián.

Nem ért váratlanul a hír, ezt akarom mondani.

Régóta figyeltem elszánt küzdelmét. Bár engedte volna, hogy mellette legyek.

De régi vágású katonaember nem viseli a szánalmat, nem kérhet segítséget. Egy tábornok egyedül néz szembe az utolsó ellenféllel is, tudom.

…

– Mikor?– kérdeztem az öcsémet.

– Ma. Most délután.

– Hánykor?

– Fél négykor. Vagy négykor? Nem tudom.

Amikor éppen fekete vonalat húztam a szemem sarkába a tussal a fürdőszobában. Vagy akkor, amikor felvettem ezt a könnyű nyári ruhát?

Csendben maradtunk.

– Egyedül volt?– kérdeztem azután. –Aha.

– Indulunk?– kérdeztem.

– Mi már úton vagyunk. Nem értelek el.

– Menjek?

– Elég, ha holnap.

– Ti jól vagytok?

– Jól? Nem tudom. Jól, igen. Azt hiszem.

…

Anyám vörös, kialvatlan, könnytelen szeme másnap. Öcsém tiszta, riadt, tétova tekintete. Apám órája.

Jellegtelen, márkátlan darab. Advance quartz, ez van ráírva, 300 méterig vízálló. Karcos, homályos számlapján alig látszanak az apró számok. Fényesre kopott, puha bőrszíj. Huszonöt éven át hordta. Sose vette le, csak ha mosakodott, hiába volt vízálló. Régi korok gyermekei nem hisznek ilyen huncutságokban.

…

– Biztos, hogy így akarja? – faggatom anyámat, és ő bólint, elcsigázottan, sokadszorra.

– De szó szerint ezt mondta?

– Jaj, Katikám, ismered, odavetette ezt is csak foghegyről, ahogy mindent. De rákérdeztem, kétszer is. Ezt akarja, biztos vagyok benne.

Hallgatunk.

– Én nem tudom megcsinálni – mondja aztán anyám fáradtan –, és nem is akarom – teszi hozzá, és összeszorítja a száját. Az öcsém a fejét rázza néma rettenettel a kimondatlan kérdésemre.

– De ha nem megy… – mondja aztán anyám –, nem muszáj.

Én azt hiszem, mondom, hogy muszáj.

…

EGY HÉT MÚLVA KELLETT ÉRTE MENNEM.

Kora reggel indultam el Budapestről. A városból kivezető út mellett álló utolsó benzinkútnál teletöltöttem a tankot, autópálya-matricát váltottam, mint mindig, amikor hazaindulok.

Egy szuszra vezettem le a közel kétszáz kilométert, gyönyörűen sütött a nap, néptelen volt a pálya. Égett a szemem a kialvatlanságtól, és énekeltem.

Én istenem, rendelj szállást, már meguntam a járkálást…

Berekedtem, mire a város határába értem. Egyenesen a belvárosba mentem.

Egy négyemeletes kockabérház alagsorában működött az intézmény, szemben a városi kórházzal. Fekete nyilak mutatták, merre menjek. A kinti verőfény után meg kellett állnom a pincehelyiségben, hogy szemem hozzászokjon a félhomályhoz. Éppen felújítás folyt. Por gomolygott, az előtérből nyíló két helyiség egyikében éppen falat bontottak. Konditermet újíthattak fel, a középre tolt gyalogló-és gyúrópadokat kerülgetni kellett, hogy továbbjussak. Benéztem a belső helyiségbe. Egy hetvenes évekből ott ragadt, klasszikus pálmafás tengerpartot ábrázoló posztert vakartak le munkások a falról.

A másik helyiség ajtaja csukva volt. Kopogtattam, és a halvány tessékre beléptem. Szű k, kis szobányi méretű tér fogadott. Fejmagasságban keskeny ablak húzódott, épp ki lehetett látni a járdára. Lábakat láttam, amint elsietnek a szuterén előtt. Fény alig jutott be, de a falak fehérre voltak mázolva. Hatalmas üvegvitrinben sorakoztak a különböző méretű, különböző anyagokból készült urnák.

Szemközt egy ütött -kopott íróasztal állt, jöttömre felemelkedett mögüle egy testes, jó ötvenes, húsos arcú, fehér inges, fekete szoknyás, dauerolt hajú nő, és hellyel kínált. Úgy suttogott, mintha valaki aludna itt, pedig rajtunk kívül teremtett lélek nem volt, és a szomszédos helyiségben fülsiketítőén kalapáltak. Leültem a kényelmetlen faszékre.

– Elkérhetem az iratait? – súgta a nő.

– Tessék? – kérdeztem vissza, mert nem hallottam rendesen.

– Az iratait, legyen szíves – ismételte meg most már normális hangerővel, és ettől kicsit alábbhagyott bennem a szorongás.

Készségesen kivettem a pénztárcámból a személyimet. Megnézte, egy kockás spirálfüzetet vett elő az íróasztal fiókjából, kinyitotta, felém nyújtotta.

– Itt írja alá – mutatta.

Aláírtam.

Aztán a nő felállt, egy pillanat, máris hozom, mondta. Ahogy elment előttem, láttam, hogy fekete szoknyája meggyűrődött és rátapadt vaskos combjaira.

Egy fagyl altosdobozra emlékeztető fekete urnával jött vissza.

– Ő az – mondta nekem.

A fagylaltosdobozt gondosan belerakta egy kartondobozba. Még így is akkora volt, hogy elfért a hónom alatt.

Hetven kiló csont és szövet, szív, tüdő, máj, szürke, okos szemek egy koponyában. Dobozban.

Aláírtam az átvételi elismervényt.

Aztán aláírtam még egy és még egy hivatalos papírt.

Különös volt látni a családneve mellett a sajátomat.

Miklós. Az apám falujának temetőjében nyugvó férfiak mindegyikét Miklósnak vagy Imrének hívták. Más keresztnevű nem feküdt ott. Nyilván csak a Miklósok és az Imrék halnak meg. Így hittem gyerekként. Es az apám is éppen Miklós. Meg az öcsém is.

– Részvétem – mondta ekkor a nő.

– Köszönöm – mondtam, és hónom alatt a dobozzal elindultam.

A kocsiban az anyósülésre tettem. Régen mindig fordítva volt, ő vezetett, és én ültem mellette az anyósülésen. Vagy hátul.

Kihajtottam a városból, és túl a város határán, ahol a dombok kezdődnek, ráfordultam egy elhagyatott föld-útra.

K AVICSOK SÍRNAK AZ AUTÓM KEREKEI ALATT,nehezen vánszorog fel a meredek, vízmosások szabdalta úton. Nyári délután, reszket a hőség, folyik rólam a víz. De a dombtetőn, ahol a telkünk áll, meg-megrebbennek a gyümölcsfák levelei a forró széltől.

Behajtok a birtokra, a térdig érő fű elnyeli az autót. Leállítom a motort, és kiszállok.

Innen, a dombtetőről belátni az egész tájat. Meredeken futnak le a szőlősorok a völgybe. Aljában jegenyék magasodnak, patak csordogál. A völgy túloldalát apró hétvégi házak színes foltjai tarkítják. Balra hegy emelkedik, tölgyerdő és fenyves ágaskodik az égig.

Gyönyörű ez a hely.

– Egy séta? – kérdezem, és hónom alatt apámmal elindulok lefelé a völgybe.

Szandálba bújtatott talpam alá szúrós rögök furakodnak, leveszem hát, és mezítláb megyek tovább. A föld meleg.

A szőlő közét ugyan már felverte a gaz, de szépen meg van metszve, bőven fog teremni. Az almafák roskadásig, a körtefákon is érik már a körte. A szilvafák kéken ragyognak, erjedő gyümölcs édes szagát sodorja felénk a szél.

Milyen jó pálinka lenne ebből.

Néha szalonnát is sütöttünk itt együtt, május elsején, meg augusztus huszadikán, ma is összefut a nyál a számban a sülő szalonna és hagyma gondolatára.

Megvan minden, érintetlenül, éppen úgy, mint régen – mondom apámnak. Majdnem minden hétvégénket itt töltöttük. Mert te ezt a helyet szeretted a világon a legjobban. Vagyegyedül ezt szeretted? – kérdezem.

Én csavarogni szerettem itt, magamban, a frissen felszántott földeken régi fazékfüleket keresgélni, gyümölcsöt enni mosatlanul, csibort lesni a forrásnál, álmodozni, fára mászni, messze látni.

Édenkert, az volt ez a hely. És elég tágas a tér, hogy mindünket megtartson békében.

Te nem jöttél sétálni soha. Csak dolgoztál némán, szűnni nem akaró indulattal irtottad a gyomot, metszettél, permeteztél álló nap. De a szőlőtőkékre sosem haragudtál, biztosan tudom. Neked mindig könnyű volt a föld.

Bár születtem volna szőlőtőkének. Milyen mély itt a csönd. A szívverésem puhán dübörög benne. A szőlőtőkék alá, ezt kérted.

Kinyitom a kartont, és kiveszem a fagylaltosdobozra emlékeztető, fekete hengert belőle. Rá van írva a tetejére a neved, a születési évszámod és a halálodé.

Kinyitom az urnát. Pontosan olyan benne a hamu, mint egy szalonnasütés után a különböző faágak elszenesedett, szürke és vöröses, finom pora. A hamvasztás után porrá törik a megmaradt csontdarabokat, olvastam valahol. Mutatóujjam és hüvelykujjam között elmorzsolok belőle egy kicsit. Szia, apa.

Tizenhat voltam, amikor harmadszor kerültél kórházba szívinfarktussal. Tél volt, farkasordító, mentem be hozzád csomagokkal megrakottan a megyei kórház bénítóan rideg belosztályára. Rossz bőrben voltál, kiugró járomcsontodra sárgásán tapadt fáradt bőröd a könyörtelen neonfényben. Csukott szemhéjaid mögött elgyötörten mozdult egy-egy neszre a szemgolyód, szád vonala vékony volt, cserepes, műanyag csövek futottak részvétlen, fehér kórházi paplanod alá.

Vizelet, ürülék és fertőtlenítőszer émelyítő szaga telepedett a hatágyas, ütött -kopott kórteremre. Zsebrádió halk zsongása volt az egyetlen megváltó hang abban az olajzöldre mázolt falú, lélekölő térben.

Percekig ültem némán, rettenettel az ágyad mellett egy kényelmetlen, fehér kórházi hokedlin. Végre kinyitottad a szemed, és rám vetetted elgyötört, fénytelen tekinteted.

Kínlódva nyaltad meg cserepes szádat.

– Szomjas vagy, apa?– kérdeztem, de te alig észrevehetően intettél csak fejeddel, nem.

– Mit hozzak neked?– kérdeztem.

– Semmit– szólaltál meg sokára, erőtlenül, rekedten.

– Hátha kívánsz valamit? Hozok neked – próbálkoztam kétségbeesetten.

Lehunytad újra a szemed, mint akit már a gondolat is fáraszt, aztán nagy sokára felnyitottad, és tisztán, jól kivehetően ezt mondtad:

– Gesztenyepürét. A Napsugárból.

Alig fél óra maradt hátra a látogatási időből, akkoriban még szigorú volt a kórházakban a rend. A cukrászda fél óra járásnyira volt a kórháztól. De tudtam, hogy képes vagyok rá. A kórház épületétől a buszmegállóig futottam. Aztán futottam a Napsugár cukrászdáig is, és kezemben az áldott csomaggal lélekszakadva rohantam visszafelé.

Ha nem érek vissza hatig, a portás nem fog beengedni, tudtam.

És azt is tudtam, ha nem érek oda a gesztenyepürével, nem fogsz többé hazajönni. Rajtam múlik, túléled-e.

Öt perccel hat előtt értem oda kifulladva, csatakosan a kórház portájára. A harcsabajszú portás nagy kegyesen beengedett.

Annyira boldog voltam, hogy sikerült. Örültél te is, láttam a moz dulataidon, ahogy csukott szemmel, óvatosan forgattad szádban a tejszínhabos pürét, és lassan, élvezettel kanalaztad ki a műanyag dobozból.

És akkor bejött a kórterembe egy nővérke, huszonéves, nyílt arcú, csinos lány. Ellenőrizte az infúziót meg a gépeket, és meglátva, hogy eszel, így szólt:

– Kéki úr, de örülök, hogy jobban van.

Te ránéztél, és mosolyogva, halk, de erőteljes hangon ezt mondtad neki:

– Ahol ilyen gondosan ápolnak, mint maga, ott nem nehéz jobban lenni. Köszönöm – és rámosolyogtál.

A pillanat törtrésze volt csupán, de el kellett fordulnom, nehogy meglásd váratlanul, forrón kibuggyanó könnyeimet.

Amit mondtál, lehetett volna üres udvariasság, a kiszolgáltatott beteg kényszerű hízelgése. De ahogyan mondtad: hangodnak ezt a meleg, derűs, hálás teltségét én nem hallottam soha még.

Pedig tizenhat voltam, és a lányod.

Nem haragudtam arra a nővérkére, csak azon gondolkoztam utána napokig – vagy évekig?

–, hogy mit tudott ő, amit én nem, mivel érdemelte ki tőled azt, amit én sosem. Emlékszel? Persze, mire is emlékeznél. Túlélted, és hazajöttél, és az életünk ment tovább a maga rettenetes kerékvágásában.

– Vigyen ki valamelyik, ezt mondta, és szórjon ki – így mesélte anyám –, aztán menjen isten hírével. És nem lehet más jelen, ne legyen sírás, ne legyen fejfa, ne legyen semmi– ezt is kikötötted.

Valamelyik– ez lettem én. Mindig pontosan fogalmaztál.

Hetvenkét év, ennyit tölthettél itt. Nem kevés. Ahhoz mégsem volt elég, hogy rólam tudomást vegyél.

Bár rekkenő a hőség, a jegenyéken túl, a hegy fölött sötét fellegek verődnek össze.

– Nyakunkon a vihar– mondom apámnak. – Ideje indulnod.

Letérdelek a földre, egy szőlőtőke alá, térdembe rögök nyomódnak. Belemarkolok a hamuba, és kiszórom. Aztán felállók, a következő tőkéhez lépek, letérdelek, újra belemarkolok, most már két kézzel, és kiszórom. Felállók, a következő tőkéhez térdelek, belemarkolok, szórom. Térdelek, markolok, szórok.

Öt tőke, mindössze öt tőke, ennyire futotta hamvaidból.

Ennyi maradt nekem belőled, apa. És ezt a maroknyi hamut is bemossa máris a földbe a zivatar. Megszédülök. Úgy maradok, lehorgasztott fejjel, térden állva.

Aztán lassan felegyenesedek, a térdemről leseprem a földet, és a nadrágomba törlöm a kezem. Felfelé indulok a parton, egyedül.

Föld ragad csupasz talpaimra, a vihar szele már ideért, rázza a fákat, üres sörösdobozok verődnek össze, darázscsapdák.

Az egyik tőke tetején madárijesztőt cibál a szél, régi, olajzöld egyenruha lóg rajta. Apám tűnő alakja a szél kavarta porban. Mintha tétovázna, visszanéz rám, megáll.

Ebben a pillanatban lecsap a zivatar. Szempillantás alatt bőrig ázom, mint vad zokogás, úgy rázza a vihar a szőlőhegyet.

Figyelem, ahogy a parttalanul ömlő víz egybemossa a hegyet és a völgyet, elmossa a határokat, egybeér ég és föld.

Érj át épségben, apa. Légy boldogabb és jobb ember. Mire felérek a domb tetejére, már alig szemerkél az eső, odébbállt a vihar.

Anyám és öcsém kijönnek elém családi házunk rozsdás kis kertkapujához, szó nélkül ölelnek, csuromvíz vagyok, ők is vizesek lesznek tőlem.

Káposztás cvekedlit csináltam, mondja anyám, a kedvencedet.

N EM TUDTAM,HOGY A GYÁSZnem csupán lelki fájdalom. Mióta elindultam veled oda, a szőlőhegyre, mintha ugyanaz a nap peregne. Hiába értem haza, hiába pirkadt, hiába alkonyodott rám azóta már hétszer is, csak nem akar véget érni.

Életemben ehhez fogható fáradtságot nem éreztem.

Mintha nem is urnányi hamvaidat, hanem magatehetetlen, merev testedet cipeltem volna.

Először a nyakam fájdul meg, aztán a vállaim, két karomat, hátamat, derekamat húzza a súly. A gyásznak mérhető a súlya.

Hetednapra annyira megmerevedik az egész felsőtestem, hogy még a fejemet elfordítani is gyötrelem.

Nem tudtam, hogy ilyen nehéz lesz.

És a másik érzés, amit legalább ilyen nehéz elfogadni, de még megnevezni is. A megkönnyebbülés.

Túléltem. Voltak idők, mikor úgy éreztem, nem fogom.

KIHAGYTAM MÁR A MÚLT HÉTEN EGY FŐZŐISKOLAI ESTÉT, és holnap megint itt a napja, a csütörtök. Képtelenségnek érzem, hogy elmenjek oda. Vagy bárhova.

Ám ma estére Marcsi konyhájába vagyok hivatalos.

Marcsi konyhája hat lépés hosszú és két lépés széles. Mégis elférünk benne négyen. Négyünk legkeservesebb történeteit is híven őrzik a falai. A világ legbiztonságosabb és legmeghittebb helyének érzem most is, mint mindig. Marcsi kislánya alszik a kisszobában. Ketten ülünk a konyhában, Marcsi testes vörösbort nyit, befut pirkóviki, aztán Lujzi is.

– Apádra – mondják, és koccintunk.

– Milyen jó bort csinált – mondja Marcsi.

– A vörös, különösen – jegyzi meg pirkóviki.

– Én a fehéret szerettem – teszi hozzá Lujzi. – Meg a rozséját is.

– Rozé – helyesbít Marcsi.

– De ő mindig rozsénak mondta – teszem hozzá, és félrenézek.

Csak a hirtelen beálló csendben jut eszembe, mennyit megittunk apám boraiból az elmúlt tíz évben. Több hektót. Az apám ismerte mindhárom barátnőmet. Itatta őket becsülettel.

– Mész holnap főzni? – kérdezi aztán Marcsi.

Megrázom a fejem. Nyakamba nyilall a fájdalom.

– Ne hülyéskedj – mondja Lujzi.– Menj el.

– Kár lenne kihagyni – így Viki.

– Szerintem– mondja Marcsi óvatosan – megsirattad már tisztességgel. Ne büntesd magadat tovább.

– Nem most kezdted gyászolni őt, Kata – mondja Lujzi, tőle szokatlan komolysággal –, évek óta mást se csinálsz, csak siratod a kapcsolatotokat. Igaza van Marcsinak.

– Úgy halt meg… – szólalok meg nagy sokára.

Nem tudom befejezni.

– Hogy nem adott feloldozást – fejezi be helyettem Marcsi.

Bólintok.

– Nem is lesz olyan soha, Kata– mondja Lujzi nyersen.– Ez egy ilyen történet. Az én apám is pont így ment el, annyit se mondott, fapapucs. De hát mit is mondhatott volna, amivel jóváteszi? Semmit. Ez egy ilyen sztori, és kész. Mindenkinek megvan a maga apja.

– Vagy anyja– mondja Marcsi.

– Vagy testvére, vagy anyósa – teszi hozzá Viki.

– Vagy az ángya térde kalácsa. Mindenkinek van keresztje – fejezi be Lujzi a sort.

Kicsit hallgatunk.

– Nincs valami jóképű szakács ezen a főzőcskedeokoson?– kérdi Lujzi.

Ingatom a fejem. Nem szólok nekik az Indiánról, azt sem tudom, látom-e még valaha.

– Kár – mondja Lujzi–, ennyi pénzért! Na mindegy. Elmeséltem már, hogy mi volt ezzel a legutóbbi pasival? Hát kérlek szépen, az volt, hogy berágtam, és elmentem hozzá az éjszaka közepén.

– Minek?– kérdezi Marcsi.

– Az volt az érzésem, hogy hazudik, és mégiscsak van nője. Erre kimegyek a jó büdös fenébe, képzeljétek, valahova Budafokra, a hegyre, éjjel kettőkor, nem túlzok.

– És? Becsengettél? – kérdi izgatottan pirkóviki.

– Be én.

– Fogadjunk, hogy a nője nyitott ajtót – így Marcsi.

– Bizony.

– Ne!– üvöltjük egy emberként. – A szemét!

– És persze tök helyes nője van. Úgyhogy valamit hebegtem arról, hogy eltévedtem, és szépen útbaigazított. Gyorsan elhúztam onnan. Az a barom odabenn fel sem ébredt.

– Nehogy azt hidd. Ott reszketett az ajtó mögött – mondta Marcsi.

– Neked is volt valami ilyen sztorid, nem?

– Nekem? Hova gondolsz, rendes családanya vagyok.

– Na!

– Na jó, egyszer tényleg, de olyan rég volt, alig emlékszem már…

– Mondd el!!!– kiabáljuk egy emberként. És ez így megy hajnalig.

– JÖSSZ?–KÉRDEZTE AZ INDIÁN,ÉN PEDIG KÖTÉNYEMBE TÖRÖLTEM VAJAS KEZEM, és bocsánatkérően rámosolyogtam a lányra, akivel együtt készítettük az aktuális menüsort. Mivel az Indián elkésett a főzőóráról, odacsapódtam egy nő mellé.

De nagy kegyesen kimentem azért vele cigarettázni.

– A múltkor nem jöttél – állapította meg az Indián, úgy, mintha én erről nem tudnék.

– Vidéken voltam – feleltem.

– Munka?– kérdezte.

– Olyasmi.

Mit mondhatnék? Szétszórtam az apámat? Csendben fújtuk a füstöt.

– Te nagyon lefogytál. Nem? – mondta az Indián váratlanul. Ő volt az egyetlen, aki észrevette. – Jól áll.

– Miért, kövérnek találtál? – kérdeztem vissza azonnal.

Az apám halála óta eltelt alig két hétben tényleg lecsúszott rólam vagy öt kiló. Az Indián már majdnem válaszolt, amikor odalépett hozzánk a furcsa páros, Judit és János, az atya.

– Van tüzetek?– kérdezte Judit, és rágyújtott, de közben engem fürkészett.

– A házibulit nem felejtettétek el, ugye? Holnap – szólalt meg János atya.

– Még nem tudom, hogy szabad vagyok-e, de koszi. Majd meglátom – szólt az Indián.

– Nekem meg randim van– vágtam rá –, de majd meglátom.

Belátom, dedós visszavágás, de ennyire telik tőlem.

– Kivel randizol?– kérdezte nevetve a fitos lány.

– Titok?

– Csak egy srác – legyintettem.– A vízilabda-válogatottból. Már hónapok óta könyörög.

– Csak nem a Biros?– kérdezte Judit felcsillanó szemekkel, cinkos mosollyal. Az Indián meg János atya zavartan félrenéztek. Ők nem értették.

A ZELSŐ ÉJSZAKÁN,MELYET EGYÜTT TÖLTÖTTÜNK, velünk együtt még jó néhány ember aludta álmát a földön. Hálózsákok mélyén és kockás plédekbe burkolózva szuszogtak szerte a kopár nagyszobában. Nem is szoba volt az: egyenesen terem.

A házigazda János atya meghívott boldog -boldogtalant a faluból, szomszédot, vegyesboltost, körzeti megbízottat, önkéntes tűzoltót, régi gimis és aktuális barátokat, távoli unokatestvéreket. A terem elnyűtt, szalmasárga színű, nyikorgó parkettáján egy régi, fényesre kopott, csiricsáré szőnyeg hevert.

A terem egyetlen bútordarabja az egyik sarokban állt: egy kiselejtezett Mária -oltár. Talapzata is embermagasságú volt, és még azon felül állt Mária, klasszikus pózban, az elmaradhatatlan kisdeddel jobb karján.

Mária fakókék gipszruhában, fején gipszlepelben mutatkozott meg nekünk. A kisded, méretéből ítélve úgy féléves is lehetett már-vagy egyszerűen egy túlsúlyos újszülött, kopasz és pufók kis angyal, orcáján hatalmas gipszmosoly nyílt.

A házibuli a paplakban zajlott, János atya otthonában.

Máriát a kisdeddel ilyen méretben és ilyen közelről sem láttam még tán. Bár a buli kihűlőfélben volt, a zene sem szólt már, a szobában sötétség uralkodott. De az utcai lámpa bevetülő fénye éppen anyát és gyermekét fonta koszorújába. Magam úgy egyméternyire feküdtem tőlük, a földön. Azon gondolkodtam, ha álmomban neki találok gördülni ennek a legalább negyvenkilós oltárnak, vajon felborítom-e.

Mily regényes vég egy kezdő írónak: egy házibuliban rádől egy kiselejtezett Mária-szobor, és agyoncsapja. Vagy megáldja álmában. Nem mindegy.

Nem mertem elaludni. Nem elsősorban Mária miatt,

Akadt ott más is, aki ébren tartott. Tőlem karnyújtásnyira feküdt, és ő bezzeg aludt, vagy legalábbis úgy tett, mintha aludna.

Én meg akárhányszor becsuktam a szemem, úgy éreztem, át fogom őt ölelni, karomat a nyaka köré fonom, lábaimmal átkulcsolom a derekát. Még csak nem is tehetek majd róla, mert úgy vonz, mint hűtőmágnest a frizsider ajtaja.

Amíg ébren volt az Indián, addig iszogattunk, unikumot sörrel, mint mindenki más is a félhomályos terem különböző romantikus szegleteiben, és úgy tettünk, mintha beszélgetnénk. A tüzes víz, mint az indiánoknak általában, neki is megoldotta a nyelvét. Beszélt, csak beszélt, mély és érzelmektől gazdag baritonján. Hangjától most is finomam remegett alattam a padló.

Kicsit untam. Szívesebben táncoltam vagy csókolóztam volna vele.

Ő azonban egy bástyát emlegetett kitartóan. Amivel körbevette magát, és nagyon régen van neki már ilyen fasza kis körbástyája. Nem is valószínű, hogy bárki kedvéért lebontaná arra a kis időre, ami még hátravan.

Titokban ásítoztam a félhomályban.

Péntek volt. Klasszikus bulinap a péntek, amelyben mindig benne van a jobb élet ígérete. Hogy nem kell örökké, kényszeresen buliba járnom péntek esténként. Rém fárasztó.

A TTÓL TARTOK,ELNYOMOTT AZ ÁLOM.

Arra lettem figyelmes, hogy az Indián éppen ezt mondja: – És az elmúlt két évben elsősorban gyermek- meganyaotthonokban készítettem mélyinterjúkat a felméréshez. Ezerfős minta, az komoly.

Árvaház? – gondoltam félálomban. Istenem, biztos ő is, valahol jó levegőn, de egy komor, katonás fegyelmű fiúintézetben nőtt fel. Már értem! Hát ezért volt olyan szomorú a tekintete kamaszként, ezért ütötte olyan erővel a dobjait…

– Csak nem… te is– kérdeztem álomittasan – elvesztetted a családod?

Az Indián erre nevetni kezdett, és ültében közelebb hajolt hozzám egy kicsit:

– Én tök rendben vagyok, koszi. Rendes családban nőttem fel. Engem nem kell megmenteni, Terézanyu.

Leforrázva hallgattam.

– Fogadjunk– szólalt meg az Indián –, hogy te most is írsz.

– Én? – hökkentem meg. – Dehogy.

– Dehogynem. Fejben. Egyfolytában írsz, ugye? –vádló volt a hangja.

Ennek meg mi baja?– gondoltam.

– Na jó. Persze hogy írok – feleltem megadóan. – Akarod, hogy megmutassam? Kijavíthatod benne a helyesírási hibákat.

De az Indiánt nem lehetett kizökkenteni.

– Neked minden pasi csak egy újabb nyersanyag, ugye? – lovalta bele magát.

– Az– feleltem komoly hangon.– Bár az unalmasakat nem írom meg. Ne aggódj – tettem hozzá.

Ez betalált, láttam. Megnyúlt az arca. De azért folytatta, becsületére legyen mondva.

– Engem nem írhatsz meg. Soha – mondta szenvedélytől fűtött hangon. Vagy csak az unicum fűtötte a hangját, mindegy.

– Eszembe sincs megírni téged – mondtam. Hogy ez milyen nagyképű!

– Nem hiszek neked. Esküdj meg – felmutatott a gipszMáriára.

– Most? Itt? Megőrültél?

Nem voltam képes eldönteni, viccel-e, vagy sem.

– Most. Itt– felelte, olyan határozott hangon, hogy lúdbőrös lett a karom.

Micsoda férfi!

– Kérlek, ha téged ez boldoggá tesz – feleltem hát készségesen.

A gipszMáriára néztem magam is, és ünnepélyesen így szóltam:

– A Szűzanya életére esküszöm, hogy soha nem írlak meg.

Mert dögunalmas lennél papíron – tettem hozzá fejben. Ez a baj a megbízhatónak látszó pasikkal. Mulyák.

– Na jó – enyhült meg –, örülök, hogy ezt tisztáztuk.

A szoba túlsó végében egy párocska zavarba ejtően sóhajtozott. Fülledt nyögések fakadtak feltehetően szerelmesen lángoló ajkaikról, gombok pattanása, szövetek suhogása hallatszott.

– Most már akár csókolózhatunk is, nem? – kérdezte váratlanul az Indián.

– Mi?!

– Mi egymással, ja.

– Most szórakozol velem?

– Szerinted?– kérdezte, és nézett rám szigorú, átható tekintettel, sasorrát egyenesen nekem szegezve.

– Viccelsz?– hebegtem.

Erre két forró lapáttenyerébe fogta az arcom, és úgy csókolt. Tótágast állt velem a paplak. Éreztem, ahogy a vérem nyargalni kezd véredényeimben, és úgy zúdul alá, egyenesen az ölembe, mint a Niagara-vízesés.

Aztán hirtelen elengedett. Mint amikor a körhintából sajnálatosan kirepülsz száznál, olyan érzés volt. Kapkodtam levegőért, és pislogtam. Bizsergett a szám, az arcom, és lúdbőrzöttem. Azannya. Ez aztán tud csókolni.

– Akkor ezzel meg is volnánk – dörmögte kisvártatva, olyan mély hangon, hogy a széthagyott borospoharak összekoccantak a teremben.

Nem mertem tovább provokálni. Próbáltam összeszedni magam.

– Emlékszel a kérdésedre, a zenélésről? – szólalt meg.

– Hogy testi érzés-e.

– Igen. Az– mondta elégedetten. – Olyan, mint egy jó szeretkezés.

Hallgattunk. Tartok tőle, csúnyán alábecsültem az Indiánt. Még hogy mulya.

– Tényleg nagyon lefogytál mostanában, nem? – szólalt meg váratlanul, egészen más hangon.

Hallgattam.

– Mi történt?

– Két hete meghalt – feleltem halkan– az apám.

Nem szólt egy szót sem. Csak rátette a kezét a vállamra, és megsimította. Tenyere olyan súlyos és forró volt a vállamon, mint egy régi, szenes vasaló.

– Sajnálom – mondta.

Csak el ne bőgjem magam.

– Legalább volt időtök elbúcsúzni? – kérdezte. Lett volna, gondoltam, de inkább nem szóltam.

És csak ültem csendben a padlón, Indián jobb kezével a bal vállamon.

Á SÍTOTT AZTÁN LÁTVÁNYOSAN, HATALMASAT AZ INDIÁN.

– Pardon– szólt –, asszem nagyon késő van. Ha megbocsátasz, én most nyugovóra térnék egy rövid időre – alkoholos befolyásoltságát ellensúlyozandó rendkívül gondosan artikulált. – Szép álmokat neked is.

Bólogattam. Apró szemű, szúrós szomorúság szemerkélt rám, mint a novemberi eső. Még el sem kezdődött, és máris vége. Legalább tudnám, minek van vége. Vagy mi kezdődött el. Utálom ezt az érzést. Utálom a péntek estéket, a házibulikat, a házon kívüli bulikat, utálom a reményt is, ami mindig, ezredszerre is úgy törleszkedik a lábamhoz, mint egy rühes macska.

A macskákat is hogy rühellem.

Lassan elvackolódom mégis, fülelek a kihűlőben lévő házibuli tipikus hangjaira.

Szorosan becsukom a szemem, aludni szeretnék. A kemény parketta égeti a vállamat és a csípőmet. Az Indián felől óvatos, megfontolt hullámokban áramlik felém a forróság. Egyik karom a fejem alatt, a másikkal éppen elérném őt, ha kinyújtanám. De nem nyújtom, mert azon nyomban felugrana, meg sem állna hazáig, és hét lakatra zárná maga mögött a bástyája ajtaját.

Ó, azok a másnapos házibulis reggelek, amikor a kihűlt cigarettacsikkek és a kiürült borosüvegek átható, ecetes szaga rátelepszik a szobára. Beleeszi magát a bőrömbe, a szám íze olyan, mintha egész éjjel egy másodosztályú vasúti kocsi műbőr ülését nyalogattam volna.

Mire kinyitottam a szemem, az Indiánnak már kihűlt a helye. Szemrehányóan nézek fel gipszMáriára; áldást vártam tőled, erre másnaposságot érzek.

Az Indián gondosan kerül engem. Egy szava nem sok, annyi sincs hozzám.

A vak is látja, azon emészti magát, sakkozik fejben és szorong, hogy történt-e köztünk bármi olyasmi, amit most nem ugyanúgy értékelünk, és ami miatt megerősíteni kényszerül bástyája amúgy is embervastagságú falait.

Nem mintha nekem nem lenne bástyám. Kinek nincsen manapság? Pláne harmincon fölül. Majdnem olyan nélkülözhetetlen a társas léthez, mint a mobiltelefon. Nélküle sehova egy tapodtat se.

A sokszobás, zegzugos paplak fürdőszobájának ajtajában futunk össze végül az Indiánnal. Kerüli a tekintetemet, valamit morog, ami lehet jó reggelt, de akár egy sziú átok is.

Szorongó fülemnek úgy hangzik, mintha ezt mondaná: Semmi nem történt köztünk. És ez a semmi nem jelent nekem semmit.

M ÁR MEGINT EZ A SEMMI.AMI NEM TÖRTÉNT.

Ezen gondolkoztam aztán napokig.

A következő héten nem főztünk együtt. Szántszándékkal egy nőt választottam inkább. Aztán az egyik óra után, egyszer elmentünk hatodmagunkkal sörözni. Mellém ült.

És egy rövid pillanatra megint rátette vasalótenyerét a vállamra, már nem emlékszem, vajon miért. Csak az érzésre emlékszem, a súlyos, forró kezére.

Akkor határoztam el.

H A KELL,LASSÚ VÍZ LESZEK, KI PARTODAT MOSSA.

János atya házibulija után néhány héttel, mikor már véget ért a főzőtanfolyam, úgy

döntöttem, teszek egy utolsó kísérletet. Pontosabban adok magam is egy utolsó vacsorát, ahova elhívom az Indiánt, meg János atyát, meg Juditot, meg Lujzit valami pasival.

– Alibiből, mi? – kérdezte Lujzi röhögve.

– Alibiből, persze – mondtam.– De ugye eljössz?

November elején jártunk már, a mind korábban sötétedő nappalokkal együtt bennem is egyre készülődött a sötétség, bár kétségtelenül volt néhány fényesebb hetem, sőt hónapom, de most újra elnyelni készült a depresszió.

És az a rohadt karácsony feltartóztathatatlanul, mint a végítélet napja, egyre csak közeledett. Ezért döntöttem a vacsora mellett. A Nagy Manitou legyen velem.

– A FRANCBA,NEM HOZTAM ELÉG CIGIT. VAN ITT VALAHOLBOLT A KÖRNYÉKEN?– kérdezte az Indián.

Szokásához híven az utolsó pillanatig nem adott biztos választ, de végül mégiscsak kitüntette jelenlétével a vacsorámat. Mikor belépett az ajtómon, megcsapott a világoskék kockás ingéből áradó öblítőillat és a kibontott hajából áradó samponillat, továbbá a fanyar arcszeszének kipárolgása.

Biztos voltam benne, hogy még a lábujjairól is gondosan levágta a körmét, a vak is látja, hogy készült az alkalomra.

– Bolt már nincs nyitva – feleltem–, de a benzinkút nincs olyan messze. Kocsival, persze– tettem hozzá.

– Menjünk az enyémmel – mondta az Indián. Lementünk az utcára, az autójához.

Hát ilyet én még nem láttam. Egy metálzöld Suzuki volt, nem lehetett túl régi, de annyira összevissza volt horpadva, elöl meg hátul meg oldalt, hogy alig lehetett kivenni az eredeti színét. Különösen a hátulján éktelenkedett egy hatalmas horpadás, a hátsó sárhányója hiányzott is.

Nem bírtam ki röhögés nélkül.

– Te ezzel dodzsemezel?

– Nem– morogta az Indián –, már amikor megvettem, akkor is voltak rajta horpadások.

– Aha– feleltem, és a női vezetőket sújtó méltatlan előítéletekre gondoltam. Az én Corsámon egy karcolás nincsen, bezzeg.

– Ez hogy történt? – mutattam a legnagyobb horpadásra.

Frissnek tűnt.

– Nekitolattam egy fának.

– Egy fának? – Deigazából így hangzott: egy fáháháhának?

– Miután veled beszéltem.

– Ne!

– De– vigyorgott az Indián szemérmesen.

Hatalmas önfegyelemmel megpróbáltam abbahagyni, de igazából nyerítettem a röhögéstől. Ha ezt a pirkóviki hallaná! Az univerzum üzenete! Elütött egy álló fát, míg velem beszélt! Erre mondaná pirkóviki, hogy érdemes rajta alaposan elgondolkodni.

Mert előbb csak hátulról egy fát, de legközelebb már szemből egy pótos IFA-t küld az univerzum, hogy essen végre le az embernek, mi a kotta.

Megkockáztattam egy kérdést.

– Miért álltál rá olyan nehezen erre a vacsorára? Meg a múltkorira is, a paplakban?

– Mert suliba járok.

– Milyen suliba?

– Mikor milyenbe. Most épp a szociálpolitikát csinálom levelezőn, a kommunikáción meg a diplomamunkám írom.

– Ezt csak most találod ki – nem akartam hinni neki.

– Nem, ezt már régen kitaláltam. Most azon gondolkodom, megcsinálom a PhD-t szociológiából.

Jé, egy polihisztor. A legutolsó. Az utolsó magyar polihisztor Hermán Ottó volt. Szintén miskolci.

– Ó. És még egy vacak hobbid sincs? – kérdeztem mégis nyeglén.

– Fotózok. Meg néha programozgatok. Én csináltam az együttesünk weblapját.

Mégsem polihisztor. Ez itt maga Neo a Mátrixból. Csak nagyobb, szőrösebb, és na mondd már, a falon nem tud futkározni. De akkor is. Magyar Neo nem szarral gurigázik.

– De minek jársz ennyi iskolába? – kérdeztem.

– Mert a képzések hétvégenként vannak.

– És?

Az Indián vállat vont.

Nekem meg leesett. Bólogattam.

– Hétvégén egyedül lenni… – szólaltam meg.

– Büntetés – fejezte be.

A Z INDIÁNNAL KETTESBEN OLYAN VOLTautózni és cigarettát venni, mintha már régen együtt élnénk, és csak leugrottunk volna szombat este sörért meg cigiért a legközelebbi benzinkúthoz. Nagyon meghitt negyedóra volt, amit így együtt töltöttünk.

Emelkedett hangulatom rányomta bélyegét az egész estére. Sürögtem-forogtam, szikráztam jókedvemben, még Lujzi sem tudta elrontani az örömömet.

– Nem mondod, hogy megint sóban sült csirke? – szagolt bele a levegőbe, amint belépett a lakásba, és elhúzta a száját. – Hát ezért jársz főzőtanfolyamra?

– Nemezért. Azért – mondtam neki, és lopva rámutattam a távolabb álló Indiánra. Lujzi jó alaposan megnézte magának, aztán ennyit mondott:

– Szerencséd. Az egyetlen elfogadható kifogás.

Lujzi egy kollégájával állított be. János, az atya és Judit kéz a kézben érkeztek, és nem sok vizet zavartak. Minden alkalmat megragadtak, hogy kinn a teraszon vadul smároljanak.

A hatfős társaság meglepően gyorsan összecsiszolódott, kis idő múltán már mindenki egyszerre beszélt, egymást túlkiabálva tolták a sztorikat. Fejben gratuláltam magamnak, amiért ilyen remekül összehoztam az embereket. Nem kellett erőlködnöm, a hangulat csak emelkedett, emelkedett szépen magától, hogy aztán a tetőfokon, mikor már mindenki szaggatottan vette a levegőt a rengeteg elfogyasztott csirkétől és csokitortától és bortól és sörtől, akkor szépen, diszkréten hazaszivárogjanak a párok.

Kettesben maradtunk végre az Indiánnal. A vacsora romjai fölött üldögéltünk, és borozgattunk. Odavolt a főztömért, hússzor dicsérte meg a sóban sült csirkémet. Repdestem. És nagyon tetszett neki a lakásom, különösen a narancssárga és fűzöld csempék kombinációja a fürdőszobámban. Meg a kád mérete, amiben simán elfért volna egy kisebb osztálylétszámnyi gyerek is. De két felnőtt egész biztosan.

– Nagyon szépen berendezted – mondta.

– Tetszik?

– Nagyon.

– Akkor mi legyen? Ideköltözöl?

– Viccelsz?– kérdezte az Indián.

– Vagy inkább én költözzek hozzád?

Nevetett.

Volt már mindenem, asztalom, székeim, ágyam. Ráadásul a legnagyobb, amiben valaha aludtam, egy kétszer kétméteres ágy, magas, íves támlával mindkét végén. Hogyha ráfeküdtem, és onnan bámultam ki barátomra, a kecskerágófűzre, olyan volt, mintha egy hajón ringatóznék. És teljesen szűz volt az ágy. Nem ismerte még a testi szerelmet.

– Ez tök jó – mondta tűnődve az Indián, vagy csak lelassult a benyakalt boroktól, nem tudom.

– Mi?– kérdeztem.

– Hogy mindent kétszemélyesre rendeztél be.

– Persze– mondtam.

– Pedig egyedül élsz, nem?

– De.

Hallgatott. Hirtelen rossz érzésem támadt, olyasmi, mint amikor a ragyogó zöldsalátában felfedezel egy szőrös, döglött hernyót.

– Mióta? – kérdezte.

– Mit mióta? – nem kapcsoltam.

– Vagy egyedül. A siker óta?

Hallgattam. Számolgattam.

Erre a kérdésre igen kockázatos felelni. Arra gondol majd, valami baj van velem. Harminc, és tessék. Itt tart. Nyilván van valami rejtett, gyári hibája. Mint az Opel Corsáknak a légtömegnyomás-mérő. Csak évek múltán derül ki, hogy miatta megy kettővel az autó dombnak felfelé, és egy vagyon rendbe hozatni. Aztán vettem egy nagy levegőt.

– Már régebben. – Éreztem, hogy lángolni kezd a fülem. – Már több mint két éve.

– De, gondolom, a siker sem segített sokat.

Fészkelődni kezdtem. Szoknyám felcsúszott a térdem fölé ültömben, idegesen lehúzkodtam.

– Miben?– kérdeztem.

– A pasik többsége nem bírja elviselni, ha egy nő sikeres.

Te nem bírod elviselni? – kérdeztem volna szívem szerint, de nem mertem. Ültem csak dermedten, és vártam.

– Meg független – tette még hozzá.

Miért éreztem azonnal, hogy a „független” szó az ő szájából valójában ezt jelenti: az én ízlésemnek egy kicsit túl sok pasid volt. De ez csak egy kósza női intuíció volt.

– Ennyi idősen már a legtöbb nőnek vannak… sikerei. Van múltja – jegyeztem meg félve. Bassza meg, gondoltam, minek mentegetőzöm már megint?!

– Hát azért a tied egy kicsivel több az átlagnál. Na jó, ebből elég.

– És te? – kérdeztem kihívóan. – Mióta vagy facér?

Rám nézett. Volt valami a tekintetében, amitől egyszerűen halálra rémültem.

– Én tulajdonképpen… – kezdte.

Ne! Miért tudom pontosan, hogy mi következik a tulajdonképpen után?!

– Én tulajdonképpen érzelmileg még nem… Nem zártam le egy hosszú kapcsolatot. Illetve, nem is tudom… – tétovázott.

– Mit nem tudsz?– kérdeztem, egész higgadtan.

– Nem tudom, hogy valóban lezártam-e.

Az elmúlt évtizedben ezt a dumát én mély részvéttel voltam képes végighallgatni bármilyen hülye pasi szájából. Vártam szépen, hogy legyen ideje eldönteni, mit is akar, és kitől. Aztán meg huss, lelépjen.

De most váratlanul kinyílt bennem egy rejtekajtó, hat darab megvadult pitbull rontott ki rajta őrjöngve, és nekiugrott az Indiánnak.

– Nem tudod, hogy lezártad-e?– kérdeztem fenyegetően.

– Nem.

– És meghalt szegény? – kérdeztem részvéttel.

– Ki?

– Hát az exnőd. Vagy a nőd.

– Dehogyis– felelte az Indián szemlátomást megbotránkozva –, él.

– És találkozgattok is még, fogadjunk.

– Nem– mondta határozottan.

– Ó. De azért a száma biztosan megvan. Úgyhogy ha szeretnéd vele lezárni a kapcsolatot, megteheted most rögtön, telefonon.

– Mi?– képedt el.

Volt képe még neki elképedni.

– Vagy küldhetsz neki sms-t is.

– Hogy?!

– Smsben. Úgy gyorsabb. Meg olcsóbb is – feleltem, és felálltam, a nyomaték kedvéért. – De ha mégsem akarod lezárni, akkor sincs semmi gond. Csak menj innen.

– Nem értesz semmit – mondta az Indián ingerülten. –Miért vagy ilyen dühös?

– De még mennyire, hogy értem. És egyáltalán nem vagyok dühös. Engem aztán kurvára nem érdekel, hogy lezártad-e már az előző kapcsolatodat, vagy nem fogod soha, és ezzel takarózol még száz évig, ahogy a gyáva pasik szokták – ordítottam.

– Ez most nem fair– szólt megbántva.

– Nem? Tényleg? És az fair, hogy idejössz nekem, kinyalod magad, mint szaros pista Jézus neve napján, megeszed a sóban csirkémet, megeszed a csokitortámat, lelkizünk, már nem először, még smárolunk is! És aztán van képed nekem ezzel az ócska dumával jönni?

– Te hívtál ide – mondta sértődötten.

– Én, de nem azért, hogy itt hülyíts éjjel kettőkor!

– Még csak fél kettő van. És nem hülyítelek – mondta békülékenyen az Indián, de már késő volt.

– Nem a fenét nem. Szépen bedobod ezt a volt nőm dumát, csak hogy tudjam, hol a helyem.

Elrohantam a konyhapultig, és két kézzel a számba tömtem egy szelet csokitortát. Ezt nem hiszem el! Hogy ez is csak egy felnőni képtelen barom!

Az Indián hallgatott. Nem mertem hátrafordulni, lassan hagyott alább a dühöm. Visszaparancsoltam a pitbullokat.

Az Indián megköszörülte a torkát. Már ott állt mögöttem. Megfordultam.

– Oké – mondta–, értem. Igazad van, ne haragudj.

És nézett rám. Mellkasából, a kék kockás inge mögül forróság áradt. Annyira gyönyörű szép a szeme. Csupa sötét ígéret. És a szája is, mennyi vörös, érzéki hús. Arra a rengeteg nyálra gondoltam, ami a csókolózással jár, és rögtön szomjas lettem.

– Kérsz szörpöt? – kérdeztem tőle.

– Kérek – felelte.

Megittunk két pohár málnaszörpöt, egy hajtásra, mint egy gyerekzsúron, egymástól orrhossznyi távolságban állva, éjjel kettőkor a saját lakásomban.

– És ha azért mondom mindezt, mert valóban félek? –kérdezte érces baritonját számítóan meglágyítva az Indián. –Az baj?

És még közelebb lépett hozzám. Sasorra súrolta a homlokomat.

Engem tenem fogsz csókolózással lekenyerezni – gondoltam. Bennem van méltóság.

– Féljél bátran – mondtam.– Otthon, egyedül.

Reméltem, hogy eléggé kemény csaj voltam. Jól odamondtam neki.

Megint egyedül fogok megdögleni szenteste.

Elléptem hát mellőle, aztán még visszaszóltam, mint Clint Eastwood:

– Na szevasz. Én elmentem lefeküdni.

MÁSNAP REGGEL RETTENETES SZOMJÚSÁG VERT FEL MÉLY ÁLMOMBÓL.

Aztán rögtön eszembe jutott, hogy házigazdához méltatlanul egyszerűen lefeküdtem aludni tegnap éjjel. Nyomban eszembe jutott az is, hogy miért, és akkor már hangosan felnyögtem. Az uccsó vacsora, gondoltam keserűen, milyen istenien sikerült.

Feltápászkodtam, a fejem olyan nehéz volt, mintha rászorult volna egy bukósisak. A gyomrom émelygett, de kivonszoltam magamat a nappaliba, ahonnan a fürdőszoba nyílott. Azt hittem, hogy nem látok jól.

A nappalimban, a kihúzható kanapémon, egy férfi feküdt, hason, és aludt. Vagy halott volt. Bár ahogy közelebb merészkedtem, láttam, ahogyan régi, kék-fehér csíkos hálózsákom finoman emelkediksüllyed a lélegzetvételétől.

Legalább él – könnyebbültem meg, nyilván a fent felsorolt körülményeken túl már csak az rosszabb, ha a férfi a nappalinkban még meg is van halva.

A férfinak egészen a feje búbjáig volt húzva a takaró, két vádlija viszont kilógott alóla.

Régen láttam ilyen ínycsiklandóan kerek, izmos, szőrös lábikrákat, és alatt uk a kecsesen elvékonyodó Achillesinak, ó. Még ily veszettül másnaposan is gusztusom támadt rájuk. Hogy meglepődne, ha játékosan beléjük mélyeszteném szemfogaimat, ébresztő gyanánt. Mármint az Indián, természetesen ő volt az, aki a kanapémon aludt.

Ittam körülbelül tíz hektó vizet, aztán visszavánszorogtam az ágyamba, és reméltem, mire újból felébredek, az Indián már kialussza magát és angolosan távozik. Csak semmi romantika. Nyilván azért alszik itt, mert ittas állapotban nem akart beülni az amúgy is összevissza horpadt autójába.

De hiába vackolódtam vissza az ágyamba, hiába voltam eszelősen fáradt és másnapos, már nem tudtam visszaaludni. Hallgatóztam, és vártam, mint egy gyerek a Mikulást, hogy mikor ad már valami életjelet ez a férfi.

De továbbra is kísérteties csönd honolt a lakásban, és nekem egyre jobban kellett pisilnem, és egyre éhesebb is lettem, így szépen kisettenkedtem a nappaliba. Pontosan abban a pózban feküdt az Indián, ahogy két órával korábban, és édesdeden aludt. Mindössze a feje búbjáról csúszott le a takaró. Rengeteg hullámos hajában láttam az ősz hajszálakat, és ettől megint meghatódtam.

De aztán inkább csináltam egy kávét magamnak, és leültem egy székr e. Igazi, ronda, nyúlós, szürke novemberi délelőtt volt. De a nappali ablakából ráláttam a távoli János-hegyre, amelyet puha köd ölelt. Ittam a kávét, és csodáltam a természeti jelenséget.

– Hát te? – szólalt meg egyszer csak rekedten, álomittas hangon az Indián, és felült.

– Én? Itt lakom, biztosan emlékszel – feleltem olyan undokul, amennyire csak tellett tőlem. Elnevette magát. Beleszagolt a levegőbe.

– Csak nem kávé?

– De– morogtam.

– Kérhetek?

Kelletlenül vállat vontam, de azért csináltam egy kávét.

– Tej, cukor?

– Egyik sem, köszi– mondta.

Csendben ültünk, és ittuk a bűnrossz neszkafét.

– Milyen szép a hegy – mondta.

– Az– mondtam.

Most tényleg úgy fogunk tenni, mintha mi sem történt volna? Csodáljuk a hegyet? Az Indián megköszörülte a torkát.

– Mitterveztél mára? – kérdezte.

– Gobleinezni szoktam ilyenkor, vasárnap délelőttönként – feleltem.

Nevetett megint. Milyen remek, hogy így meg tudom nevettetni.

– Akarod, hogy elmenjek?– kérdezte aztán komolyan.

Egy pillanatra nagyon megrémültem a döntési lehetőségtől. Aztán megráztam a fejem. Megrögzött optimista vagyok.

– Van kedved főzni valamit? – kérdezte erre vígan az Indián.

– Már főztem – mutattam a kávéra.

– Valami komolyat.

– Tudod, tegnap én voltam a szakács – pikírtkedtem.

– Oké. Én jövök. Mit ennél?

Vállat vontam.

– Töltött káposzta? – indítványozta.

– Töltött káposzta?!

Valami könnyűre számítottam, vagy olyasmire, amit mostanában tanultunk a főzőiskolában.

– Az a legjobb másnaposság ellen. Te is az vagy, nem?

– Dehogynem– feleltem.

– Megbolondítva jó kis füstölt oldalassal, na?

– De azt órákig kell főzni.

– Ráérünk – felelte pimaszul vigyorogva.

– De nincs is itthon hozzá semmi.

– Hát veszünk.

Nem tértem magamhoz a csodálkozástól. Ráérünk? Meg veszünk? Többes szám első személy? Mi?!

– Mégiscsak vasárnap van, nem? – adta meg a kegyelemdöfést.

Így esett, hogy összekaptuk magunkat, és elautóztunk a legközelebbi szupermarketbe, ahol vasárnap is minden alkatrészt meg lehetett venni a töltött káposztához.

Az Indiánnal olyan volt bevásárolni, mintha évek óta együtt vásárolnánk. Otthonos. Hétköznapi. Mintha mindig is együtt jártunk volna a szupermarketbe.

– A GERSLIS, VAGY A RIZSES ISKOLAHÍVE VAGY?– kérdezte, mikor már a szűk konyhámban álltunk, szorosan egymás mellett, és éppen a darált húst gyúrta össze sóval, borssal, paprikával, én meg a savanyú káposzta levét nyomkodtam ki.

– Gersli– feleltem.

– Van itthon?

Csodamód, volt. Belekeverte a masszába. A nagy szőrös lapátkezeivel.

Egy adag töltött káposztát egy kétéves is össze tud rakni semmi perc alatt. Térültünk, fordultunk, és a rengeteg gombóc a rengeteg káposztaágyon már vígan rotyogott is a legnagyobb lábosomban.

Fél órán belül isteni szag áradt szét a lakásomban. A falak kihúzták magukat, a konyhaszekrény integetett ajtajával, a kanapé megpendítette rugóit gyönyörűségében az ismeretlen, reményteljes illattól. Én ledőltem, míg főtt a mennyei étek, és behunytam a szemem.

Az Indián pedig beült az IKEA-fotelbe, és belelapozott egy újságba.

Próbáltam gondolkozni, hogy helyénvaló -e, ami történik, és nem kéne-e felnőtt módjára megbeszélni a dolgokat. De annyira szorította még mindig a fejemet a bukósisak, hogy képtelen voltam gondolkodni vagy beszélni.

Amikor magamhoz tértem, be voltam takarva a kék-fehér csíkos hálózsákkal. Felnéztem. Az Indián ült a fotelben, és olvasott.

Abszurd volt az egész, mégis olyan otthonos és megnyugtató, hogy nem szóltam semmit, hanem úgy tettem, mintha még aludnék, és lopva lestem a férfit a fotelemben.

– Látom, hogy ébren vagy – szólt kisvártatva.

– Köszi, hogy betakartál.

– Nem vagy éhes? – kérdezte.

Ez itt, tulajdonképpen, egy nagy, szőrös angyal, gondoltam. Főz rám, betakar, békén hagy.

– Mint tíz vaddisznó, annyira – feleltem.

– Egy fél óra, és kész a káposzta. Már kóstoltam.

Csak azért parancsoltam magamnak megálljt négy (nagy) gombóc elfogyasztását követően, mert nem éreztem ildomosnak mértéktelenül zabálni egy idegen férfi jelenlétében.

De csak egy pillanatra futott át a fejemen ez a baromság, és már nyúltam is a következő gombócért. Az Indián olyan élvezettel és olyan átéléssel evett, és annyit, hogy lehetetlen volt mellette megállni.

– Isteni– nyögte tele szájjal –, a füstölt húst kóstoltad már?

– Még nem.

– Ki ne hagyd– mondta, és a tányéromra szedett egy fél disznót.

Nemhogy az elmúlt fél évben, hanem talán életemben nem ettem még ennyit és ilyen élvezettel, mint most. Mekkora tévedés, hogy csak a férfiakat lehet megfogni a hasukon keresztül.

– Nagyon jó itt nálad – mondta egyszer csak az Indián.

– Nekem is– feleltem idétlenül.

És ettünk. Még tán órákon át. Csendben.

– Meghalok– mondtam aztán, teljesen jóllakva –, alig kapok levegőt.

– Az a jó – mondta, és most ő nyúlt el a kanapén –, a legjobb a vasárnapi gasztroterror. A mi családunkban így hívják ezt.

Pihegtünk. Odakünn köd gomolygott, és szemerkélt az eső. Idebenn meleg volt és káposztaszag.

És aztán tévéztünk. Kapcsolgattunk felváltva a távirányítóval. Két egymás melletti fotelben. És közben hülyeségekről dumáltunk. Ropit ettünk. Meg marcipános csokit. Megnéztünk egy ócska filmet. A reklám alatt kimentünk dohányozni a teraszra. Röhögtünk.

Aztán ránk sötétedett. Fel kellett kapcsolni a villanyt.

Van az a Lou Reednóta, kívülről fújom. A tökéletes napról. Just a Perfect Day.

Arról szól, hogy nem történik semmi azon a napon, csak sétálunk a parkban, állatokat etetünk az állatkertben, aztán mikor beesteledik, megnézünk együtt egy filmet. Semmi különös.

Mégis, a nap végére úgy érzem, hogy általad valaki más lettem, valaki jobb. Aki megérdemli mindezt.

Ez éppen olyan nap volt, amilyet megénekelt Lou Reed.

Amiből iszonyúan kevés adatik az életben.

– Te hiszel a férfi-nő barátságban? – kérdezte váratlanul az Indián. Rögtön összeugrott a gyomrom, benne a két kiló töltött káposztával. Jaj, ne.

– Nem– feleltem.

Csak még legalább egy kis ideig kitartott volna az idill, gondoltam nekibúsulva.

– Én sem – mondta az Indián.

Csendben voltunk.

– Akkor mit csinálunk mi most itt együtt? – kérdezte, felült, és rám nézett.

– Hogy érted? – kérdeztem.

– Szerinted hogy értem?

– Nem ér visszadobni a labdát – mondtam neki.

– Na jó – sóhajtotta–, szerintem mi…

Úgy éreztem magam, mint egy túsztárgyalás utolsó fordulójában, ahol minden egyes szón élet vagy halál múlik. Izzadt a tenyerem. Miért nem nőttem én ezt már ki kamaszkoromban?! Az Indián folytatta:

– Szerintem mi nagyon különbözőek vagyunk. Te szereted a pörgést, fontos neked a karriered, én be vagyok lassulva, a karrierem nem izgat…

– És?

– És ha jól olvastam a könyved, a monogámiában sem nagyon hiszel.

– Az csak regény. Fikció.

– Aha. És a házasság intézményében sem bízol.

– Mondom, fikció. Mese – bizonykodtam vérszegényen.

– Neked mindennél fontosabb a szabadságod.

Ez gúnyolódik velem. Jól megnéztem magamnak, és tényleg. Vérlázítóan pimaszul vigyorgott.

– És rühellsz alkalmazkodni – folytatta a sort.

Kétségtelenül ügyesen olvas a sorok között, gondoltam. De elvből nem adhattam neki igazat.

– Még hogy nem szeretek alkalmazkodni?! Ezt meg honnan veszed? – kérdeztem tettetett felháborodással.

– Ne hülyéskedj, a vak is látja.

– Miért, te talán szeretsz alkalmazkodni? – vágtam vissza.

– Nem, én se nagyon – vallotta be.

– Ezért lett vége az előző kapcsolatodnak? – kockáztattam meg, bár megfogadtam, hogy semmi pénzért nem fogok empatikusán viszonyulni a múltjához.

Terézanyu dögöljön meg. Megrázta a fejét.

– Hanem?– kérdeztem. – Miért lett vége?

Blöfföltem. De hátha elmondja az igazat. Egy kapcsolatnak akkor lőnek, amikor a férfi egy másik – lehetséges – nőnek kiadja a legbensőbb közös titkaikat. Ezt regényekben olvastam. Meg pszichológiai szakkönyvekben is.

Könyörtelen akartam lenni, az Indián sem volt kíméletes hozzám tegnap éjjel. Ő is érezte, micsoda tétje van a folytatásnak. Rám nézett, tétován.

– A barátnőm szeretett volna… – kezdte tétován.

Megállt.

Egy koalamackót – akartam kisegíteni, de hát itt nincs helye tréfának.

– Szeretett volna gyereket– fejeztem hát be helyette.

– Nem– sóhajtotta az Indián.

– Mi nem?

– Nem szeretett volna.

– Hanem?

– Csak én akartam. Ő karriert szeretett volna. Kapott egy fantasztikus ajánlatot Brüsszelből. Elfogadta.

– Ez tök jó. És?

– És közben… gyereket várt. De velem nem osztotta meg a hírt… csak utólag. Mikor már elvetette.

Fordult velem egyet a szoba. Mit lehet erre mondani? Hallgattunk.

– És te? – kérdezte aztán. – Hogy vagy ezzel?

– Mivel? A gyerekkel? Meg a karrierrel?– próbáltam húzni az időt.

– Szóval?– sürgetett az Indián.

Muszáj most erről beszélgetnünk, komolyan? De vettem egy mély levegőt. Essünk túl rajta. Ez a nagyszerű harminc fölött, hogy az egész kapcsolatot le akarjuk játszani előre száz évre, fejben. Mert úgy biztonságosabb. Ha-ha.

– Én még sosem jutottam senkivel odáig, hogy gyereket akartam volna – mondtam.– De nem a karrierem miatt. Bár az is fontos.

– Magad miatt?

– Igen. Azt hiszem.– Vettem egy nagy levegőt megint. – Még együtt sem éltem úgy istenigazából senkivel. Nem mertem semmibe belemenni.

– Hogyhogy?– kérdezte.

– Hosszú történet.

– A családod? – kérdezte csendesen az Indián. Milyen könnyű azokkal a férfiakkal beszélgetni, akik maguk is konyítanak a lélektanhoz. Vagy egyáltalán, gondolkodnak.

– Az apám – feleltem,de már veszettül vert a szívem.

Szorongani kezdtem.

– Katona volt?

– Honnan tudod?

– Láttam a könyvespolcodon egy fotót egy egyenruhás, idősebb férfiról. Gondoltam…

– Ő az.

– El tudom képzelni – felelte az Indián. – A katonák érzelmileg néha…

– Nem– vágtam közbe dühösen–, nem tudod elképzelni.

– Oké, oké – tette fel a kezét rögtön. – Bocs.

A csend nyúlt, mint egy szétrágott rágógumi.

– Ne haragudj, de– mondtam kínlódva – én nem tudok erről most beszélgetni veled.

– Te ne haragudj– mondta halkan.

Idétlenül hallgattunk megint, mint két kamasz. Az Indián nagy sokára megköszörülte a torkát.

– Késő van – szólt rekedten. – Hazamegyek. Köszönök mindent.

– Szívesen – nyögtem, pedig egyáltalán nem ezt akartam mondani.

De nem mondtam. Semmit. Ha mást nem, ennyit igazán meg lehet tanulni harminc év alatt: könyörögni tilos.

Az Indián felvette a kabátját, leült a fotelbe, és felhúzta az egyik cipőjét, bekötötte. Tényleg negyvenhetes a lába – gondoltam.

Aztán felhúzta a másik cipőjét is, és miközben kötögette a fűzőt, ezt kérdezte:

– Te hogy képzeled az életedet?

– Hogy érted ezt? – kérdeztem.

– Hát hosszú távon… hogyan szeretnél élni?

Hülye kérdés volt. Sokat nem gondolkoztam rajta. Tudom, hogyan akarok élni, ahogyan eddig is. És jobb kezemmel ezt rajzoltam a levegőbe:

Honnan is sejthettem volna, mit kockáztatok?! Az Indián végzett a cipőfűzőjével, felállt, és rám nézett.

– Kár – mondta nagy sokára. – Mert én meg így. És jobb kezével ezt rajzolta a levegőbe:

Légy jó – mondta, ahogy állt az ajtómban, és aztán hozzátette:

– Majd hívlak.

Elsétált a gangon, vissza se nézve, beleveszett a terjedő szürkületbe.

A „majd hívlak” örökzöld fordulata valójában ezt jelenti:

Majd hívlak. Ha fagy.

Ezt minden kétéves tudja. Még én is.

3 ÉVVEL KÉSŐBB

7

TERÉZANYU MENNI AMERIKA

Krisztusi korba érve – harminchárom, bár nő – beleszerettem egy férfiba, aki meghökkentően gyermekcentrikus alkatnak bizonyult.

Tátott szájjal figyeltem, milyen delejes hatással van a kiskorúakra. Eksztázisba esnek tőle. Elkerekedett szemekkel, földöntúli elragadtatással bámulják.

Úgy fest a férfi, mint egy apamedve: nagy, szőrös, széles a válla, dörmög a hangja. Mosolyára eloszlanak a fellegek. És ölelése is olyan, mint egy különösen szelíd medvének. Meleg, erős, biztonságos.

Le sem lehet vakarni róla a gyerekeket: integetnek neki, vigyorognak rá, puszikat dobálnak.

Ugyanezek a kiskorúak engem bezzeg le se szarnak. Úgy néznek át rajtam, mint üvegkancsón a menzán. A guta megüt. Mégiscsak én vagyok a nő ebben a párkapcsolatban, a potenciális anya, vagy mi a frász.

Tisztában voltam vele, csak a sors vagy a karma, esetleg a Jóisten különös szeszélye folytán lettem ebben a párkapcsolatban éppen én a nő, és ő a férfi.

Ez a férfi időről időre szelíden rám nézett azzal a mogyoróbarna tekintetével, és mély, érces baritonján így szólt:

– Anyukám, öregecskék vagyunk már mind a ketten. Csúnyán nő a genetikai rendellenességek kockázata, harmincon felül vagyunk. Rá kéne már szánni magunkat a gyerekcsinálásra. Én őszülök is. De te sem leszel fiatalabb, drágám – fűzte hozzá biztatóan.

Ezt nagyon sokszor elmondta. Egy idő után naponta.

– Oké, majd nemsokára, ráérünk még – feleltem jobb pillanataimban.

Rosszabbakban így ordítottam: – Hagyjál már engem ezzel békén!

– Jól van, én ráérek – mondta erre, és vállat vont.

Két évvel fiatalabb nálam.

És nagyon kitartó. Egy napon megkérte a kezem. Tudtam, hogy végem van.

Csapdába estem. Most, vagy soha. Nem létezik nála jobb ember. Bármikor rábíznám az életemet, a bankkártyámat, a gyerekkori naplóimat. Rábíznám, hogy borotválja le a szőrt a lábamról, ha kómába esnék, és ezáltal akadályoztatva lennék a szőrtelenítésben.

És mégis. Teljesen pánikba estem a döntési helyzet hatására.

Úgy éreztem, nem is arról döntök, hogy akarom-e ezt a Férfit, akarok-e vele családot, hanem arról, véget vessek-e az életemnek önként, házasság által.

Ettől aztán úgy megrémültem, hogy világgá mentem, az Óperencián is túlra.

MEG SEM ÁLLTAM KALIFORNIÁIG.

Sun and Fun. Napfény és móka-kacagás. Ez az állam mottója.

Ez kell nekem, az élet napos oldala. Kalifornia van olyan szép, mint a Balaton -felvidék. Ugyan kicsit magasabbak a hegyei, az óceánja valamivel nagyobb, mint a Balaton, és több benne a bálna is. Több a városa, több a világhírű egyeteme, és mindenekelőtt több a pénze.

A híresek, szépek és gazdagok vidámparkja.

Kaliforniának köszönhetjük a világ legnagyobb Disneylandjét, a tömegfilmgyártást, a biztonságot nyújtó tévésorozatokat, és az olyan templomokat, ahova autóval is be lehet hajtani a Jóisten színe elé.

San Franciscóban, a reptér épületéből kilépve az a kép fogadott, amire számítottam: az ég babakék volt, alig néhány bárányfelhő bontotta hófehérségével a rendet, de azok is visszafelé futottak, mint a filmekben.

A nap hét ágra sütött. Az óceán hol kék volt, hol zöld, mint az óceánok általában. Leültem hunyorogni a fényben, és rágyújtottam. Szédültem a hosszú repülőúttól, de semmi megilletődés-félét nem éreztem.

Hét évvel ezelőtt egy évet töltöttem Amerikában ösztöndíjjal. Itt találkoztam életemben először az internettel, plázákkal, hitelkártyával, kereskedelmi televízióval, valóságshow-val, eldobható női borotvával és elektromos fogkefével. És persze, Péterrel.

A találkozás sokkoló élmény volt. Ma már mindez nem újdonság nekem. Azért jöttem ide, mert tudtam, hogy itt senki nem teszi fel nekem a kérdést: Férjnél vagyok-e, és akarok-e gyereket?

Ilyen kérdést feltenni Amerikában csúnya otrombaság.

A reptér üvegépülete előtt végigszívtam a cigit. Egykedvűen, mint egy megfáradt tengerész, aki már számon sem tartja, hányadik egzotikus kikötőbe érkezik, leintettem egy csillogó fekete Cryslert.

A taxis bokáig fehér klepetusba burkolózott, méltóságteljes, viharvert arcú arab férfi volt. Úti célom hallatán felvonta szemöldökét. Mondott is valamit, mire barátságosan, megértően bólogattam. Nem sokat értettem angoljából.

Zsúfolt, poros és elhanyagoltnak tűnő külvárosokon hajtottunk át a csillogó fekete taxival. A viharvert arcú arab sofőr hirtelen hátrafordult, és így szólt:

– Lenni első itt? – kérdezte.

– Igen– bólogattam –, először vagyok San Franciscóban.

– Jönni család, gyerek nélkül? Egyedül? – kérdezte erre.

Puff neki. Bólintottam.

– Kár. De nem probléma! Én lenni jó guide. Mutatni magának Frisco be. Frisco lenni világ legszebb városa? –mondta büszkén.

– Arra– mutatott széles karmozdulattal valahová az óceánpart felé a taxis, és közben elengedte a kormányt – lenni világ közepe! Silicon-völgyben dolgozni szuper cégeknek sok esőember, mint Dustin Hoffman! Keresni zsák pénz, lenni kicsit dilis, de zseni! Csinálni sok- sok blúcsip! Lenni embernek legjobb barátja már nem kutya, hanem számítógép. Feltalálni internet, világ változik meg örökre! – és szomorúan felsóhajtott. De legalább újra két kézzel megfogta a volánt.

Fejét csóválva, rosszallóan dörmögte maga elé:

– Internet lenni ördög találmánya! Én nem használni. Csak GPS.

Szórakozottan bólogattam.

– Maga jönni honnan? – kérdezte.

– Magyarország – feleltem.

– Ó – rikkantott fel–, én tudni, hol! Lenni szomszédja nagy testvérnek, Oroszországnak! Én jönni Afganisztán sok-sok éve!

Istenem, sóhajtottam. 2005-öt írunk, és még mindig kísért az átkos múlt.

– Nem– pontosítottam. – Nem szomszéd Oroszország, de szomszéd például Ausztria. Tudja, ahonnan származik a kormányzójuk is.

– Ó! Mr. Terminátor! Schwarzenegger lenni szomszéd Magyarországnak? Schwarzi testvér lenni magának?

– Olyasmi– feleltem. Micsoda szerencse, hogy Sch. Arnold, a kigyúrt tiroli parasztgyerek, aki gonosz robotként csinált karriert, és azt követően vált rendes emberré és/vagy politikussá Amerikában, tájékozódási pontként szolgálhat ennek a kedves taxis embernek hazánk földrajzi elhelyezésében.

– Szegény Schwarzi van nagy bajban! – sóhajtotta a taxis, és felmutatott egy bulvárlapot, melynek címlapján a kormányzó grimaszolt elkeseredetten a kamerába. –Nagy fehér főnök, Bush nem engedni házasodni törvényben melegek. Pedig nálunk Friscóban – kicsit lehalkította a hangját a taxis – minden fontos ember lenni meleg. Várni Terminátor lenyomja kicsi alkesz főnököt. Én szurkolni Schwarzinak– tette hozzá.

– Én is – értettem egyet.

Közben behajtottunk San Francisco belvárosába. Meglepetéssel konstatáltam, hogy Frisco európai hangulatú város, vannak rendes utcái, nem csak autóútjai. Még villamos is jár az utcákon, sárga és piros, mint a szülővárosomban. És persze, a város kabalafigurája, a legendás cable-car.

– Város épülni negyven dombra – folytatta közben a taxis.– Lenni mind nagyon meredek! Soksok akciófilm forgat itt!

Éppen felértünk egy dombtetőre: alattunk terült el az óceán, és a Golden Gate híd. Lélegzetelállító látvány volt. A taxis lelkendezve hadonászott:

– Gyönyörű piros híd! Ködben lenni szellemhíd! Látni börtönsziget ott víz közepén? Alcatraz! Al Capone maffia is lakni ott soksok évig! Ismerni Al?

– Hogyne– feleltem–, őt ismeri mindenki. Kicsit hallgattunk.

– Maga lakni YMCA?– kérdezte, és fékezett egy gyönyörű, régi palotára emlékeztető épület előtt a belváros szívében.

Bólogattam. Közben megállt, és kiszálltunk. Előhalászta a csomagtartóból a hátizsákomat.

– Köszönöm a guide-ot– mondtam, és busás borravalót adtam neki.

Hálásan elvigyorodott, mosolya felfedte hiányos fogsorát.

– YMCA lenni szuper! Én lakni itt húsz éve, mikor menekülni hazámból tálibok elől! Én lenni szállón boldog, fiatal! Maga menekülni szintén? – kérdezte.

– Tessék?! – néztem rá megrökönyödve, de ő már visszaült a taxijába, és elviharzott. A szállásomat természetesen jó előre, az interneten foglaltam.

„ A YMCA Youth Hostel a belváros szívében, a Tenderloin negyedben található – állította magáról a hely a neten–, gyalog néhány percnyire a város legfontosabb látnivalóitól, egyágyas szobák, fürdőszobával, reggelivel.”

Mázsás hátizsákomat magam után vonszolva, bizonytalan léptekkel bevonultam a hatalmas, szecessziós palota forgóajtaján.

Csak néztem, hosszan, lenyűgözve. Életemben annyi árnyalatát a barnának még nem láttam.

A falak, az ablakkeretek, a liftajtó, a szobák ajtajai, a lambéria, a függönyök, a csempék, a mosdókagylók. Minden fosbarna volt. Kilenc emelet, emeletenként ötven szoba. Elindultam a számomra kijelölt kilencedik emeleti szoba felé.

Az első szállótárssal éppen a kilencedik emelet folyosóján futottam össze. A folyosó hosszú volt, mint az ördög bojtos farka, fala is természetesen barna, mennyezete alacsony. A padlót sűrű, sötét ipari padlószőnyeg borította, mely úgy nyelte el a léptek zaját, mint félkarú rabló a szociális segélyt. A szűk, sötét alagutat húszas takarékizzók világították meg, a maguk szerény módján.

Szállótárs botra nehezedve, tétova léptekkel, egyensúlyára gondosan ügyelve jött velem szembe a folyosón. Csak úgy tudtunk elmenni egymás mellett, ha én megálltam és a falhoz simultam.

Ahogy elbicegett mellettem, egy pillanatra a szemembe nézett. Aztán zavartan elkapta a tekintetét. Arca megviselt volt, úgy fáradt, mint aki évek óta nem alszik.

Ijesztően ismerős volt minden, akárcsak régi otthonomban, a nyolckerben.

A vájemszíét én csak a vad nyolcvanas (és kilencvenes) évek slágeréből ismertem, amikor üvöltöttem a refrént magamról megfeledkezve a füstös csehókban.

Tudtam, ho gy ez egy betűszó, mint a békávé, a MÁV, az esztéká. És még annyit, hogy Amerika legnagyobbsegélyszervezetét jelöli. Mindez elég volt ahhoz, hogy bizalmat szavazzak neki.

Így csöppentem a régi sláger hatására egy amerikai hajléktalanszállóra. A folyosókon édeskés, szemet csípő fertőtlenítőszag terjengett.

A szobám, a 922 -es számú, akár a szálló összes többi szobája, hat lépés hosszú és két lépés széles volt. Az ágy mellett csak oldalazva fértem el. Egy modern kolostor cellája. Ügyeltek a harmóniára, a szoba árnyalatai is a fakóbarnát idézték. Bár nem tudtam eldönteni, hogy a belsőépítész elképzelését látom érvényesülni, vagy az évtizedes kosz és az elszívott cigaretták együttes hatását.

A függöny is fosbarna volt. Húsz éve, mikor fölcsipeszelték, talán aranysárga lehetett. Kiváló, gondoltam, micsoda pompás ingerszegény környezet. Itt aztán teljes erőmből a lelki fejlődésemre koncentrálhatok. Úgyis ezért jöttem ide.

Ú GY TŰNIK,TERVEM JÓL SIKERÜLT. KILÉPTEM A KOMFORTZÓNÁMBÓL. A komfortzóna az egy olyan metaforikus hely az ember életében, ahol a legtöbbet tartózkodik. Már ha nem krokodilvadász, kockázati befektető vagy titkos ügynök. Mint például a kedvenc foteled, amelyben ülve, ha balra nyúlsz, ott a tévé távirányítója, és a

telefon, amelynek segítségével drága barátok és rokonok hadát érheted el. Ha meg jobbra nyúlsz, ott a hűtőszekrény, húslevessel. Vagy rántott hússal. Az ezen kívül eső zóna már a kihívásoké, amelyben sokat tanulhat az ember, ha bele nem döglik idejekorán.

A szoba egyetlen ablaka egy tűzfalra nyílott, így nem láthattam, csak hallhattam a várost.

A párkányra ültem, zajosan tülekedett be a szobába a késő nyári San Francisco. Fékcsikorgás, villamosok sikolya, kiabálás, autók dörmögése, ajtók csapódása, bevásárlókocsik csörömpölése.

Valahol lehúzták a vécét, hálásan zúdult alá a csövekben a szennyvíz.

Előszedtem a hátizsákomból a kis üveg Baileyst. Komótosan rágyújtottam, és ünnepélyesen ittam az Óperencián túlra, ahova átröpültem, hogy életem nagy kérdéseiben végre döntéseket hozzak.

Módszeresen leltározni kezdtem a szobát, amely egy ideig az otthonom lesz. Az ágy nagy volt, és új matrac volt benne. Ez feldobott.

Egy íróasztalt vettem még leltárba mint ingóságot, és egy darab nyolcvanas évekbeli televíziókészüléket.

Egy borjú méretű, viharvert, tépett burájú állólámpát.

Mindegyik tárgy sűrű félhomályt árasztott magából.

Hirtelen fehér ragyogás tolakodott a látómezőmbe. Egy hószín, vadonatúj, szikrázó porcelán mosdókagyló. Csodálatos volt.

Aranyból voltak a csapjai. És csöpögtek.

Káprázott a szemem tündöklésétől. Higiéniás szempontból meg voltam mentve.

Ha a mosdó is olyan lett volna, mint a szoba átlagos színvonala, inkább nem mosok kezet egy hétig.

Elindultam felfedezni a közös vizesblokkot. A folyosó legvégén, egy másik szárnyban találtam meg, öt perc járásnyira a cellámtól. Napvilágnál. Éjszaka hosszabb az út. Ráadásul a mosdó pontosan úgy nézett ki, mint egy hatvanas évekbeli amerikai pszichotriller díszlete.

Egy nagy, durván lekövezett, tejüveg ablakokkal befalazott helyiségbe jutottam. Mint eg y ronda, baljóslatú nappali, ahol számos, máig felderítetlen gyilkosságot követtek el. Kis- vagy nagydolgukat végző nők voltak az áldozatok. Bal oldalon egy tojáshéjszínű mosdókagyló állt. Vastag forradásokat karmolt bele az idő. Az elmúlt ötven évről beszélek. Ez még Kennedy gyilkosát is látta tán. Fölötte vakfoltos, régi tükör.

Mellette a zuhanyozófülke. Amely egykoron élénk, ma fakó virágmintás viaszosvászonnal volt elfüggönyözve.

Amennyiben az a függöny ott, akkor be van húzva, csak diszkréten sikítok, és meg sem állok Budapestig. De nem volt behúzva.

Az első éjszakára a szállóban nagyon készültem. A szobám ajtaja jelképes volt: egy kósza szellő képes bedönteni. A zárat belülről nem lehetett bezárni.

Megpróbáltam elé tolni az íróasztalt. Mozdítani se bírtam, ezt nyilván csak a súlya miatt nem lopták még el innen.

Végül a fekhelyemet addig toszogattam, míg szembe került az ajtóval. Legalább köszönni tudok rögtön annak, ki ide belép.

Rám esteledett, iszonyú fáradtság vett rajtam erőt.

Lekapcsoltam a nagy villanyt, és felkattintottam az állólámpát. Szelíd lámpafénynél fogok aludni, biztonsági okokból. A körte halk, de éles pukkanással adta meg magát.

Kuksoltam a sötétben, rémülten. Ez egy jel a sorstól?

Hazamenjek?

Vagy csak le a portára? Hosszú az út a liftig a félhomályos folyosón, majd kilencemeletnyi utazás következik a fosbarnára mázolt liftben. Ugyanez vissza.

Kikukucskáltam az ajtón, egy lélek sem járt arra. Óvatosan nyitottam ki az ajtót, óvatosan húztam be magam mögött, nehogy bárki meghallja, valaki jár a folyosón.

A rengeteg ajtó mögül mindenféle zajok szűrődtek ki. Hirtelen kivágódott az egyik, alig néhány lépésnyire tőlem, és két fekete, buggyos nadrágos, fekete dzsekis, feje búbján fekete úszósapkát – vagy ez a divat, vagy minden feka kamasz állandóan az uszodába tart – viselő kamasz lépett ki rajta. Láthatóan ők is megrémültek tőlem egy pillanatra. Nagy fehér asszony az éjszakában. Remegni kezdett a lábam.

Képes vagyok bedőlni a filmek által is gerjesztett előítéleteknek, hogy a fekete tinik mind kiszámíthatatlanok és agresszívak?

Biztos nagyon kedves, rendes gyerekek, és éppen hazafelé indulnak matekkorrepetálásról. Előbb értek a lifthez, mint én. Megvártak. Beszálltam.

Békében tettük meg a kilenc emeletet. Az összes előítéletem szembe lett köpve.

A portára érve magát a Megváltót ismertem fel a recepciósban. Nagydarab, szeplős, vörös hajú huszonéves férfi szó nélkül térült-fordult, és már hozott is egy villanykörtét.

– Jól van, hölgyem? – kérdezte. Kissé kétségbeesetten nézhettem rá. Hirtelen nem tudtam, mit is feleljek, elmondjame neki, mennyire meg vagyok rémülve.

Tudna őrt állni ma éjjel az ajtóm előtt? Vagy inkább örökbe fogadna most rögtön, kérem? De csak bólintottam, kösz, jól vagyok. Én, a bátor Tintanyúl.

Felfelé a liftben egy negyvenes, rossz arcú, fehér férfival utaztam. Bajuszos volt, kopott farmerdzsekit és kitérdelt-kiült farmernadrágot viselt. Méregetett.

Úgy tartottam magam előtt a negyvenes körtét, mint egy fénykardot.

Visszajutottam a cellámba, betekertem a körtét, felkapcsoltam az állólámpát. Gyöngéd, sárga fény áradt szét a szobában, a koszos falakon, a függönyökön, az ágyon. Hátradőltem. Elaludtam békésen.

M ÁSFÉL ÓRA MÚLVA FUTÓ LÁBAK ZAJÁRA,KIABÁLÁSRA ÉBREDTEM.

Hol a keserves ménkűbe vagyok, kit ölnek?

Szívem majd kiütötte a bordáimat. Minden pillanatban azt vártam, hogy rám törik az ajtót. Ám lassan elhalt a kiabálás, és baljós csend foglalta el helyét odakinn és idebenn. Nagyon kellett pisilni.

Lehet, hogy hullák fagynak vérben a folyosó rozsdabarna szőnyegén. Ki nem teszem in nen a lábamat. Ha most rögtön pisztolyt fognak a fejemhez, hogy indulás, akkor sem. Újból elmenni száz meg egy ajtó előtt, ahonnan a tévé fojtott suttogása, fingás, kacarászás, horkolás zaja hallatszik ki?!

Elképzeltem, ahogyan abban a mosdóban a vécécsésze fölé guggolok. És régmúlt idők hajléktalanjainak arcvonásai sejlenek fel a vak tükörben.

Nem ettem meszet.

Kibírom reggelig.

De nem bírom ki.

Nem elég, hogy majdnem kinyírtak, még össze is csinálom magam itt nekem.

Én jó nevelést kaptam. Szüleim azt mondták, és maguk is ennek szellemében éltek, ágyba nem vizelünk, szoba sarkába sem, ablakon ki meg nem tudok. Váratlanul szikrázott fel a megoldás az éj sötétjében. A mosdókagyló.

Félholdja ott derengett telten, hívogatóan a szoba sarkában.

Bocsásd meg nekem, minden Mosdókagylók Istennője. A szoba egyetlen tökéletes tárgyát készülök megszentségteleníteni.

Tudom, mit kell tennem. Úgy éreztem magam, mint egy kegyetlen számítógépes játék célegyenesében. Belefutok egy tízpontos szivatós feladatba. Azért sem adom fel. Félálomban felcsimpaszkodtam rá, háttal, igyekezve megtartani lábujjaimon a súlyomat.

Fenekem éppen elérte a peremet, kicsit átbillentettem magam. Fohászkodtam, le ne szakadjon súlyom alatt. Pisim hosszan, melegen fröcskölt, gyöngyözött a kagylóba. Mennyire megkönnyebbültem, istenem.

Visszacihelődtem az ágyba. Csak akkor ismertem fel, hogy milyen szag üli meg a szobát. Húgyszag.

Ide a rozsdás bökőt, hogy nem én vagyok az első, aki nem rendeltetésszerűen használja a kagylót.

A cellákba zárt alvók szemérmetlen neszeit hallgattam visszafojtott lélegzettel. Az álom nem tudott legyűrni. Éber voltam, mint száz fülesbagoly. Rózsaujjú hajnal, te kíméletlen vallató.

MIT IS KERESEK ITT? MINEK JÖTTEM IDE,A VILÁG MÁSIK FELÉBE?

Harminchárom éves vagyok, európai, felsőfokú végzettséggel, önálló egzisztenciával rendelkező, mások által csinosnak mondott, intelligens, dohányzó hajadon. Ha társkereső hirdetést adnék föl, ez lenne a jeligém: Kalandorok, ne kíméljetek. Ám az élet nem fenékig társkeresés. A neheze akkor következik, amikor az ember megtalálja, és dönteni kell.

Kecske vagy káposzta?

Pasizás vagy férj?

Család vagy karrier?

Gyerek vagy élet?

Sorsom egyik legfontosabb körforgalmához érkeztem, és nem tudom, merre tovább.

Ha a terhesség jutott eszembe, sajnos beugrott egy kép: arrogáns kis ufó szállja meg a testemet. Szaporán nő, mert engem eszik. Mint Sigourney Weavert a Nyolcadik utas a halálban az a nyálkás izé.

Bőven ivarérett korban vagyok. Lánynak szülni dicsőség, asszonynak kötelesség. Engem már fiatalasszonynak sem nevez senki a Teleki téri piacon, nemhogy lánynak. De még mindig nem elég a világból: úgy éhezem a kalandot, a veszélyes helyzeteket, amikor rettenthetetlennek és erősnek érezhetem magam, mint James Bond.

Vagy egy kicsit jobban. Rettegek az egyhangú, ingerszegény, dögunalmas monogámiába fulladó együttéléstől, amely gyermeknemzéssel is jár/hat.

Ha férfinak születtem volna, nyilván tornádókutató, nácivadász vagy stand -up komedista lennék, és hol lennének ilyen dilemmáim?! Ráérnék akár ötvenéves koromban is dönteni. Sőt, csak álljon a cerka, még hatvanévesen is lehetek apuka. Biztosan találnék ifjú, életerős anyának valót.

De én nőnek születtem. Arra vártam, hogy egy szép reggelen felébredek, és mindent elsöprő erejű vágyat érzek A Gyermek iránt.

Továbbá az eldobható pelenkák, az átvirrasztott éjszakák, a falra köpött spenót, és egy férfi mellett való sírig tartó elköteleződés iránt.

Harminchárom évesen azonban megkockáztatom: hiába várok tovább. Ez a misztikus vágy engem nem fog ledönteni a lábamról. Ilyen vagy nincs, és csak a romantikusok találták ki, vagy van, de nekem nincs.

Ebben a kérdésben nem a vágynak, hanem sajnos nekem kell döntenem. Okosan, körültekintően. Úristen. Dönteni utálok a legjobban a világon.

És akkor még a Férfi, aki nem közömbös nekem, meg is kéri a kezemet. A kegyelemdöfés. Nem tudom, akarome egyáltalán azt, amit állítólag minden nő a legjobban akar a világon. Hosszú évekig kerestem a Társat. Megtaláltam.

Ha anya lennék, ilyen férfit kívánnék a lányomnak. Ha apa lennék, akkor is.

Jó, de mi lesz a többivel? A többi kalanddal, többi élettel, amit még élhetnék? A többi férfival, akibe még szerelmes lehetnék? Még annyi mindent nem próbáltam. És már harminchárom vagyok, bassza meg.

Úgy éreztem, az elhatározáshoz még mindig nem tudok eleget magamról, a világról, az emberekről, a szerelemről, a barátságról, a szexről.

Még egy kicsit hadd tanuljak. Hadd menjek világgá.

MINDEZT EL IS MONDTAM A FÉRFINAK. HOGY NEM TUDOK,NEM AKAROK MÉG DÖNTENI. Mindenki tudja, hogy egy nő nem mondhat ilyen vérlázító macsóbaromságot. Ilyet csak férfi mondhat.

Mégis muszáj volt mondanom. Aztán volt minden: üvöltözés, könyörgés, fogak csikorgatása, bőröndök kibe pakolása, könnyek és vér.

De kibírtuk. És végül a Férfi, akit szeretek, ezt mondta: menj. És dönts. Az Indián. Természetesen róla van szó, ki másról? Ilyet kérni nem könnyű. De adni még sokkal nehezebb.

Én például képtelen lennék rá, tudom.

Földhöz vágnám magam és hisztiznék, ha ilyet kérne tőlem. Tányérokat csapkodnék a falhoz, sírnék, fenyegetőznék. Neki sem volt könnyű elengednie engem, de tudja, makacs vagyok, mint száz öszvér, hát engedett.

Megkönnyebbültem. Mint a focivébén, a döntő mécsesen, ha hosszabbítás van. Még nem dőlt el semmi. Haladékot kaptam.

Tapasztalataim szerint az első félidő a párkapcsolatban még csupa derű, játékosság, móka - kacagás. Mindenki a legjobbat hozza ki magából, nem is esik nehezünkre. Minden történet új, minden gondolat eredeti, minden poén ül.

Az Indiánnal a második félidőn – az összebútorozáson– is túljutottunk. Pedig ennek már súlya van: az összebútorozás nem egy könnyű nyári piknik. Testközelbe kerülnek a szokások, rigolyák, a hangok, szagok. A gombóccá gyűrt koszos zokni a padlón, a tévé tetején napokig ácsorgó félig tele kávésbögre, a lehamuzott klaviatúra.

A kimondot t vagy elharapott, mégis ott vibráló elvárások, félelmek:

– és mikor jössz ma haza?

– van kedved a hétvégén az anyámmal ebédelni?

– elmenni bulizni a barátaimmal?

– hol töltjük az ünnepeket?

– aki ma ötször hívott, az a volt pasid/csajod, ugye?

És annyi mindenben kell egyetértésre jutni, és megérteni a másikat, akkor is, ha kurvára nem bírod megérteni.

Én a második félidőnek általában a feléig sem szoktam eljutni. Amint megneszelem, hogy most jön a kompromisszumtime, már fogom is a kiskoffert. Majd valami atombiztos érv birtokában, amelynek felépítésén éjszakákon át dolgoztam, lelépek.

Micsoda megkönnyebbülés!

Magam is elcsodálkoztam, amikor észrevettem, hogy még mindig az Indiánnal kelek és fekszem.

Számtalanszor hajnalodott ránk, amikor valamely kényes párkapcsolati kérdés tárgyalásos rendezésén fáradoztunk.

Hányszor rikácsoltam, hogy elegem van, elegem van, nem bírom elviselni, hogy mindent meg kell beszélni és mindenben meg kell egyezni!

Nem bírom elviselni, ha nem úgy vannak a dolgok, ahogy én akarom, é rted?! És toporzékoltam, mint egy kétéves. Mint egy különösen kiállhatatlan kétéves.

Egyáltalán nem volt vicces. Sem kívülről az Indiánnak, sem belülről nekem. Elhűlve és viszolyogva figyeltem ezt a hisztis kis mitugrászt, ezt a paprikajancsit, aki képtelen felnőttként viselkedni. És ez mind én voltam.

Nincs mit szépíteni: atomjaira hullott az énképem a tükörben, amit ez a kapcsolat tartott elém. Dühös voltam erre a tükörre. Össze akartam zúzni. Sokszor meg is próbáltam.

Szörnyű volt szembesülnöm azzal, hogy egyáltalán nem vagyok olyan kedves, toleráns és nagylelkű teremtés, amilyennek ismertem magam.

– Azt hittem, hogy sokkal jobb fej vagyok– hüppögtem az Indiánnak, és ő vigasztalt.

– De hát szoktál jó fej is lenni. Ritkán, de szoktál – tette hozzá, és vigyorgott.– Csak vicceltem, nyugi.

Egyetlen, homályos meggyőződésbe tudtam kapaszkodni. Minden baljósan ismerős volt.

Ám idáig – kivétel nélkül – mindig a másikat okoltam kényelmetlen érzéseimért. És persze az okis oly kézenfekvően, felszabadítóan egyszerű volt: nem ő az Igazi. Nem illünk össze. De most egyszer s mindenkorra kiderült: nem tudok együttműködni. Meg kell tanulnom.

A MI CSALÁDUNKBAN SOHA NEM VOLT NAGY HAGYOMÁNYA A FÉRFIAK ÉS NŐK EGYÜTTMŰKÖDÉSÉNEK.

Az együttműködés minőségét alapvetően meghatározó, generációkon át makacsul öröklődő tudás, amelyet az anyatejjel szívtam magamba, a következő két tételből állt:

minden férfi disznó (mondták a nők) minden nő kurva (mondták a férfiak)

A fenti alaptételekhez méltóan a megoldás így hangzott:

ne bízz egyetlen férfiban sem, és soha ne engedd közel magadhoz.

De az Indiánnal összeillettünk. Ebben biztos voltam. Velem volt a baj. Én féltem. Rettegtem.

Majdnem tizenöt éve történt. Éppen leérettségiztem. Kitűnőre, naná. Ünnepelni mentünk a vidéki rokonokhoz, ahol az ángyok és nagybácsik ragyogó, hamiskás mosollyal tették föl nekem a kérdést.

– És hogyan tovább, Katikám? Iskola? Vagy inkább házasság, gyerekek? Ültem kukán, megszeppenten, de apám megszólalt, fölényesen, mintha a kérdés neki szólt volna:

– Ugyan már, hát ki venne el egy ilyen lányt? Nem való ez feleségnek.

– Már miért ne lenne való? – szólt anyám cérnahangon, de halált megvető bátorsággal. A rokonok riadtan elhallgattak a vasárnapi ebéd romjai fölött.

– Mit érdekli őt a házasság, meg a gyerek? – folytatta apám legyintve. – Még vasalni se tud, se főzni, őt csak a haverok érdeklik, meg a csavargás. Meg a könyvek.

És heherészett apám jókedvűen, mintha viccet mondana.

Anyám sápadtan, remegő szájjal ült.

– Ejnye, még meg sem kóstoltátok a zserbómat! – kiáltott fel aztán. – Hozom máris!

Nem mertem sírni. Ettem a zserbót. Hazafelé, a kávé-zaccszínű Wartburgunk hátsó ülésén azon gondolkodtam, ha kivetném magam az autóból hatvannál, meghalnék-e. De persze hogy nem ugrottam. Gyáva voltam, már akkor is.

AzIndiánnal együtt töltött első újévünkkor történt. Macskajajunkat kúrálandó tértünk be gyöngyöző húslevest enni kedvenc vendéglőnkbe.

A bokszokban gyerekes családok ültek. Vidám ricsajozás, kanálcsörgés töltötte be a sülthús-és süteményillatú, girlandokkal és lufikkal díszített barátságos teret.

– Biztos vagyok benne– szólalt meg egyszer csak az Indián, a másnaposságtól és kialvatlanságtól még a szokottnál is dörmögősebb, mély hangján –, hogy belőled nagyon jó anya lesz, Kata.

És ragyogó szemekkel, elérzékenyülve nézett rám. Sosem mondott nekem még ilyet senki emberfia.

Mintha gyomorszájon vágott volna, úgy ért mondata. Irtózatosan dühös lettem.

– Hogy mondhatsz ilyet?

– Mi baj?– ijedt meg az Indián, látva reakciómat.

– Tudod, te, mekkora súlya van ennek a mondatnak?– mondtam neki, a könnyeimmel küszködve.

– De hát… – hebegte rémülten az Indián – nem mondtam semmi rosszat.

– Hogy jössz te ahhoz, hogy ilyet mondj nekem? Alig ismersz három hónapja! Honnan a fenéből veszed, hogy jó anya lennék? És ha nem? Ha szar anya lennék? Akkor mi van?! És már bőgtem is. Az Indián összeszedte magát, átnyúlt az asztalon, és megfogta a kezem. Határozottan mondta:

– Kata, nézz rám. Hallod? Kérlek. Nem tudom, mitől félsz ennyire. De el fog múlni, hidd el. Igenis jó anya leszel. Érted? A legjobb, akit a gyerekem anyjának csak kívánhatok.

– Honnan tudod?– hüppögtem.

– Tudom, Kata. És kész.

De én csak sírtam. Azokat a könnyeimet sírtam el, amiket annak idején, a vidéki rokonok ünnepi asztalánál nem mertem.

Hogyan is magyarázhattam volna el neki, mitől félek ennyire?

Úgy éreztem, valami láthatatlan frontvonalon kell átjutnom, és minden oldalról lőnek rám.

Nagymamám a halála előtt vallotta meg nekem, máig rémálmai vannak férjéről. Közel nyolcvanévesen, negyven évvel a válása után még mindig újra látta éjszakánként, ahogyan részegen, vadászpuskával fenyegeti őt és a gyermekeit. Egész életemet azzal töltöttem, hogy próbáltam megvédeni a gyerekeimet.

Ezt mondta. Nem mertem megszólalni. Akkoriban már majdnem harmincéves voltam. Pontosan tudtam, hogy az egyik szülő kegyetlenkedésétől – legyen az fizikai vagy lelki– a másik szülő nem tudja megvédeni a gyereket.

Halála után a rám hagyott naplójában találtam rá a mondatra, amely egész életemre feladta a leckét: „Negyven évvel a válásom után jobban szeretem férjemet, mint szerelmes menyasszonyként. Mindennek ellenére. Ha én nem is tudom magamnak, vajon Isten valaha megbocsátja-e nekem, hogy elhagytam gyermekeim apját?”

Mint egy hasadék, nyílt meg bennem a fájdalom. Akkor értettem meg, hogy a z asszonysorsnak, a férjhez, fiúhoz, apához, Istenhez való kötődésnek olyan mélységei vannak

– a kötelesség-és bűntudatnak olyan pokoli bugyrai –, amit ésszel felfogni soha nem leszek képes.

Egy nálam jóval nagyobb hatalom kíméletlenül az értésemre adta: küzdhetek ugyan, de a történet nem velem kezdődött, és nem is velem fog véget érni. Össze vagyunk kötve mind, déd-és ükanyák, nagyanyák, anyák és unokák.

Megtörni az átkot hiú, gyerekes ábránd.

Nem nagymamám volt az első, nem is az utolsó családunk láthatatlan női sorsközösségében, amelyben a szégyen és a megaláztatás volt a közös élményanyag.

„Te édes -kedves társam,

miféle szerződés ez?

Micsoda isten írta,

mikor szívünkbe írta?”-jutott eszembe Kaffka Margit Litániája.

Alig tudtam róla, hogy ezt az évszázados terhet hol és hogyan cipelem magamban, míg nem találkoztam az Indiánnal.

Ő azt kérte, bízzam rá az életemet.

Hiszen mi mást jelent az, ha egy gyermek életre hívásáról határozunk?

Létezik-e ennél nagyobb súlyú döntés két felnőtt ember életében?

Rajtammúlik, hogy ki lesz a gyermekem apja.

Még a politikusokban és a biztosítási ügynökökben is jobban bízom, mint az apákban.

Hosszú ideig rendíthetetlenül hittem, hogy ezt a nőt, engem, ha majd jobban megismeri, nem fogja elfogadni. Se ő, se más.

É LET A HAJLÉKTALANSZÁLLÓN

Reggelenként arra ébredtem, hogy valahol az épületben tornacipők nyikorognak a parkettán, kosárpalánk döndül. Elképzeltem, ahogyan fiatal, fekete, szálkás izmú, egykori

drogdílerek és drogfüggők – Anonim Alkoholisták és Névtelen Anyagosok csoportja is működött a YMCAszállón – rehabilitációs céllal ide-oda rohangálnak fehér atlétika trikóban, egy szál klottgatyában.

Az épület belseje a fosbarna meghatározó jelenléte ellenére is szép volt. Romjaiban is méltóságteljes, mint egy forradalom idején rekvirált palota. Hatalmas, átriumos terében volt az aula és a büfé, ahol a reggelit adták. Fenséges érzés volt oda reggelizni járni.

Akkora volt a tér, mint egy európai város pályaudvara. Visszhangzottak lépteim a márványpadlón. Még egy éjfekete zongora is ácsorgott az egyik sarokban.

Fekete mackónacis, vagy farmer miniszoknyás, rózsaszín -arany topos, vastagon sminkelt, fejhangon visítva nevető fekete kamaszlányok cikáztak a büfében. Legalább százan voltak, többen áldott állapotban. Szerettem volna szóba elegyedni velük. Hi, I am Terézanyu from Hungary– mondhattam volna.

Mi a problémád? Hogyan élsz? Kitől vársz gyereket? Börtönben van? Túladagolta magát? De nem volt bátorságom megszólítani őket.

Az egyik lány a kilencedik hónapban lehetett. Csokis muffint tömött a szájába. Nevetgélt a barátnőivel, szénfekete, derékig érő afrofrizurája volt, gazellatermete. Formás pocakján csak úgy feszült a fekete mackófelső, alatta fehér, aranyflitteres pólója kiadta telt melleit.

Szívfájdítóan szép volt.

A büfében négy alkalmazott tüsténkedett: sötétkék egyenruhában voltak, fejükön piros egyensapkával, hatalmas mosollyal arcukon. Az egyikük az asztalokat törölgette, a másik hamburgert és rántottát sütött, a harmadik a pultot pakolta. A negyedik, egy ötven év körüli, fekete, testes nő ezt kérdezte tőlem, amint rám került a sor a büfé előtt:

– Hádujuvötöldöjorz?

– Elnézést, megismételné, kérem, én külföldi vagyok – ezt angolul mondtam. Mondhattam volna kínaiul is. Nyilvánvaló volt, hogy az én tankönyvi angolom olyan messze van az őáltala beszélt nyelvtől, mint Makó Jeruzsálemtől.

A büfésnő mindezek ellenére szélesen elmosolyodott. Alul két foga hiányzott, és megismételte:

– Vatisjordéjoverdörumdöfájldísz?

Éreztem, ahogy vörösre gyúlnak a füleim. Mögöttem száz nélkülöző, afroamerikai leányanya sorakozott, éhesen.

– Elnézést kérek, megismételné?

Muszáj felvállalnom, hogy sík hülye vagyok, nincs mese. Jár nekem a reggeli. Én jönni másik bolygó, de kérni brekfaszt.

Újra széles mosoly, megismétli a kérdést, cifrázza. Mögöttem a leányanyák tömege forró, elégedetlen hullámokat vet. Kiver a víz. Büfésnő nem adja fel. Kérdez, türelmesen.

– Vatisjordéjoverdörumnobörendjororderlájk?

– Jesz– nyögöm, és feladom.

Erre kapok egy kistányért, rajta két szelet pirítós, egy vaj, egy dzsem, egy csokis muffin és egy banán.

Tudom, hogy megint választanom kellett volna valamik közül, de elbuktam.

Utálom a pirítóst. Dühödten rágom a megszenesedett kenyérdarabot, rágom és nyelem, és közben figyelem a fekete büfésnőt. Csupa mosoly nyájasságában valami nyugtalanít. Ahogy a fejét oldalra billenti, mintha nem bírná tartani. Amíg kérdez, ahogyan nyúl a tányérok felé, mintha a keze nem lenne egészen biztos a dolgában.

Nézem a többieket a konyhán. Végre leesik. Felismerem a Down-kórosok senki máséval össze nem téveszthető fültől falig mosolyát. Itt minden alkalmazott értelmi sérült. Zavaromban vörösre gyúlok, biztosan azt hitte, szegény, hogy gúnyt űzök nehézkes beszédéből. Ráadásul hagyom, hogy kiszolgáljanak, nem nekem kéne inkább őket?

Vergődöm aközött, hogy húzzak innen a vérbe, vagy maradjak. Végül is nem lenne olyan nagy ügy áthurcolkodni egy másik youth hostelbe. De úgy érzem, erkölcsi hulla lennék, ha ezt megtenném.

Mit vártam Amerikától? Luxusszállót? Limuzint? Maradok, ez a morális kötelességem. Minden áldott reggel pirítóst reggelizem. Nem vagyok problémás ügyfél, látom a büfésnő tele mosolyán.

Minden hajnalban négy és öt között, a várossal együtt ébredek én is, pisilni. És a kis szoba megtelik langyos, édeskés szaggal, elkeveredik az előttem itt lakók testnedveinek, vágyainak, álmainak szagával.

Így éldegélek túl az Óperencián.

S AN FRANCISCO UTCÁIN

Mindennap újabb meglepetések várnak rám.

Kilépek az utcára, süt a nap. Szeptember eleje. Gyönyörű időnk van.

Csak egy kicsit fúj a szél. Elérek a sarokig, kilépek egy széles utcára, és akkorát lök rajtam,

hogy átvisz a túloldalra. Hoppá. Legalább gyorsabban haladok. Mire leérek a lejtős utcákon a főutcára, a napsütésnek nyoma sincs, szürke, nyirkos, dermesztően hideg ködöt köp a szél, egyenesen az arcomba.

Itt valami tévedés lesz. Nekem azt mondták, hogy járnak erre is csúnya idők, ködök, szelek, állandó eső. De ilyenkor, szeptemberben a legszebb idővel várja a vidék a kedves turistákat. Indián nyárnak nevezik.

Turistáskodni ítéletidőben nem egy sátras lagzi. A legjobb lenne visszamenni a szállásra. Vár a barna árnyalataiban pompázó, húgy-és dohszagú kis szobám.

Hazafelé gyalogolva esik csak le, milyen környéken is lakom. Minden kapualjban fekszik valaki. Úszósapkás fekete tinédzserek bandákba verődve lófrálnak. Szemetet, üres sörösdobozokat hajkurász a szél. Egy utcasarkon nekifeszülök a viharos szélnek, belefúrom a fejem. Hirtelen megérzem, hogy utamat állja valami. Az időjárásból ítélve jegesmedve lehet.

De nem. Három kapucnis alak közrefog, valamit mond az egyikük. Lehet vagy tizenhat éves, nyakigláb kamasz. Kínos, mert nem értem, mit akar. A kapucni eltakarja a szemeit, fél arcát. A másik kettő kissé közelebb lép. Harmadik tovább emeli a hangját. Egyetlen szóösszefüggést vélek felfedezni: blow job. Nahát, milyen választékosan fogalmaz.

Would you do a blow job for me?– kérdezi most szépen, tisztán artikulálva az egyik fekete tinédzser a három közül.

Az angolban a would you egy rendkívül udvarias fordulat, szőrök, lovagok, lédik, királynők fogalmaznak így, azt jelenti, volnál szíves?

A job állást, vagyis munkát jelent. A blow fújást. Fújni fuvolát, pisztont, trombitát, csupa ilyen helyes hangszert.

Így együtt tehát a tinédzser mondata ilyesmit jelent: volnál szíves megtenni nekem egy fújó munkát?

Ez a nyers fordítás.

A műfordítás így hangzik:

Volnál szíves leszopni?

Szép nyelv az angol. Szép pontos, és tényleg nagy munka a blow job, szó se róla.

Körülöttem áll három kapucnis tinédzser, akiknek nem nagyon beszélem a nyelvét, nem látom arcukat. Úgy döntöttem, anyanyelvemen reagálok:

– Fiúk – szóltam a tőlem telhető legnagyobb nyerseséggel, mint amikor az üregi nyúl reklamál a répanagykerben–, volnátok szívesek elhúzni a büdös francba, amíg szépen vagyunk, öcsisajtok, léc.

Istenem, hetvenes évekbeli fenyegető magyar szlenget használok.

Talán az öcsisajt tett be nekik. Ehhez fogható hangzású szó nincs az angolban. Mintha megrémültek volna tőlem, hátrahőköltek. Pillanatnyi zavarodottságukat kihasználva kiléptem a félkörből, ahova zártak, és továbbindultam.

Ha követnek, majd azt üvöltöm nekik, bútorraktár vagy bugylibicska, úttörőáruház! Halálos hangzású szavak egy angolszász fülnek. Pöcsisajtok, mit tudtok ti a magyar anyanyelv mindenható erejéről?!

Száz méter szapora vonulás után lihegve beestem egy éjjel-nappaliba, ahol gyanakodva néztek fel jöttömre. Talán a pénztárt akarom kiüríteni?

Két sört vettem és egy doboz cigit.

A söröket barna papírzacskóba rejtették, és megvető tekintettel adták ide a cigit. Smoking kills.

Mennyivel hatásosabb lenne, ha például ez lenne a dobozra írva: a dohányzás öl, és te június 8-án meg fogsz halni.

án meg fogsz halni.

én. Könnyebben abbahagynák az emberek, azt hiszem.

A menedékhelyre hazatérve a hatszor kétlépéses cellámban boldogan ölelem magamhoz az állólámpát.

Kipattintok egy dobozsört, aztán a másikat is, és közben láncdohányzom. Olyan jólesik. Réges-régen kezeltem ilyen hatékonyan vészhelyzeteket.

Istenem, tört rám a nosztalgia, egyszer még le is akartak lőni. Késő éjjel egy koncertről mentem haza egyedül az éjszakai busszal. A busz forgójában állt egy kopaszodó, zavart arcú fiatalember, hosszú fekete bőrkabátban. Egyik kezét, mintha lázmérő lenne a hóna alatt, furcsa szögben tartotta a kabátja rejtekében. Épp fékezett a busz, a bőrkabátos kissé meglódult, karja kikandikált a kabátja alól.

Egy pisztoly volt a kezében.

Elkaptam róla a tekintetem. De már késő volt: a férfi bőrkabátban észrevette, hogy kiszúrtam.

Állhatatosan bámult rám, kihívóan, örömmel. Végre szombat este sikerült valakivel kapcsolatba kerülnie. Csak egy kicsi figyelmet akart, hát mit hozzon még magával? Vállról indítható atomtöltetet?

Nem részletezem, az ipse követett, segítségért sikítoztam, kihívták a rendőröket, nyolc kommandós, és kész. Megúsztam.

Ilyenek történtek velem régen. Nem sok ilyen, de azért nem is kevés.

Ha feleség leszek, meg anya, nem lehet többé késő éjjel vagy kora hajnalban hazajárni koncertről és ezzel kihívni magam ellen a sorsot. Persze lehet taxizni is, de úgy nem nagy ügy. Éjszakai busz, az az igazi. Ifjúságom limuzinja.

De aki regényhősnő akar lenni, az lehet feleség, meg anya? Annak is lehet állandó társa?

MR. CSATAHAJÓ ÉS A FEMINIZMUS

Nehéz megfejtenem, hogy miért éppen nőnek születtem. Néha dühös vagyok, mert szeretnék ennek jobban örülni, de nem tudok.

Azt mondják, hogy a gyengébb nemhez tartozom. Nem is tudom. Egy biztos. A nagymamámnak igaza volt.

A nőknek nem bocsátják meg, ha erősek. Apám sem bocsátotta meg nekem.

De találkoztam egy férfival a szállóban. Minden áldott reggel együtt ettem vele a büfében. Férfiember száz kiló alatt karácsonyfadísz. Ezt tudja mindenki. Ez a férfi nem dísz volt, hanem kitett egy komplett karácsonyfát. Egy-egy combja akkora volt, mint én magam. Olyan

irdatlan nagy volt, mint egy csatahajó. Mister Csatahajó. Nehezen járt, karjaival evezve navigálta roppant testét. Combjai egymáshoz súrlódtak, hatalmas, fakókékre mosott melegítőnadrág lógott lavórnyi ülepén, motorháztetőnyi felsőtestén piszkosfehér, hatalmas póló. Az arcvonásait elmosta már a rárakódott háj, csapzott, ritkás ősz volt a haja. Ám feje búbját finom, kézzel kötött, rózsaszín sapka takarta. Nagyon lassan evett, élvezettel, mosolyogva. Közben egy pillanatra sem nézett fel a könyvéből. Kemény fedeles, vászonkötéses műveket olvasott, olyanokat, mint a klasszikusok kötetei a szüleim polcán.

A Mr. Csatahajó kezében látott könyvek gerincén Balzac és Zola nevét olvastam. Mindketten a kilencediken laktunk. Egyik reggel együtt mentünk fel a lifttel, ő könyvét roppant mellkasán nyugtatva, derűsen bámulta a lift feliratokkal teli, mocskos falát. Amikor megérkezett szobája ajtajához, és kinyitotta, egy pillanatra beleshettem. Otthonának mérete hajszálra egyezett az enyémmel, de nála a falak mentén zöldségesládák álltak. Komplett polcrendszert épített belőlük, a polcokon végig könyvek. Könyvhegyek. Benavigálta rengeteg testét az otthonába, és bezárta az ajtót. Ott álltam elvarázsolva, megsemmisülve.

Bekopogtattam. Hellyel kínált a barnás kanapé süppedő közepén, ő az íróasztalhoz ült, és megkérdezte:

– Honnan jött, Miss – hogy szólíthatom?

– Kata– siettem segítségére. – Magyarországról.

Őt George -nak hívták. Szülei a náci Németországból menekültek ide, 1939-ben. Már egyikük sem él. George tanult, tanítóképző főiskolát végzett, tanított. Német lányt vett feleségül.

Rengeteget dolgozott, különórákat vállalt, hamarosan iskolaigazgató lett belőle. Közben megszületett a lánya, aki óvodába ment, aztán iskolába, meg egyetemre, meg férjhez.

Született egy fia is, ő is ment bölcsibe, oviba, isibe, aztán drogelvonóba.

George nem sokat vett észre ebből. Sokat ivott, amikor épp nem dolgozott, aztán már akkor is. A felesége végül fogta a gyerekeket, elmenekült otthonról. George gyorsan elitta a házát is, és utcára került.

Mr. Battleship végül öt telet húzott ki az utcán. Ezzel a hajléktalanok középmezőnyében foglalt helyet. Körükben a túlélt telek számával nő a résztvevők presztízse. Ő a hatodik tél előtt úgy érezte, kiszáll. Bejelentkezett ide, a YMCA szállójára.

Rettentően nehéz volt visszaszoknia a falak közé. Az ablak kicsi volt, a cella fullasztotta, túl meleg volt. Minden éjjel verejtékben úszva, remegve ébredt, ha véletlenül elaludt a kimerültségtől. Az utcán éjjel tilos elaludni, életveszélyes, bármikor kirabolhatnak, leszúrhatnak.

És ahogy egyre több tárgya gyűlt össze, bögre, kiskanál, vízforraló, egy könyv, egy kislámpa, levesestányér, egyre jobban rettegett attól, hogy mindene odavész. Megint. Az első könyve, amit az utcán talált lomtalanításkor, az amerikai cserkészlányok 1972-es kalendáriuma volt.

Versek voltak benne, rövid írások erkölcsről, a nők szerepéről, jelentőségéről, apák történetei, akik büszkék lányaikra. Hosszú idézetek olyan könyvekből, mint Flaubert Bovarynéja, HawthorneA skarlát betűje, Fontane Effie Briestje,és természetesen Tolsztoj Anna Kareninája. Acserkészlányok 1972-es kalendáriumát az elrettentő példáknak szentelte egy provokatív szerkesztő. Mindnek szenvedélyes, szabad, büszke, gyönyörű nő a főszereplője, és néhány ritka kivételtől eltekintve mindegyiket kinyírja az írója a mű végére. Ezt már a nagymamámtól is tudtam.

Ezekről a nőkről olvasott éjszakánként, hogy ha már nem tud aludni a rettegéstől, legalább ne bolonduljon meg. Ezeken a női sorsokon gondolkozott éjszakákon át. És a saját feleségén, a lányán.

Hogyan születhetett két óvatos, alázatos ember savanykás frigyéből egy olyan szenvedélyes, szabad teremtés, mint a lánya?

És a fia? A fiáról nem tudott semmit. De sejtette, hogy sorsa olyan tragikusan alakult, ahogy általában a drogosoké szokott. Talán ő is az utcán él.

A lánya azonban rendszeresen kereste. Mindig kinyomozta, hol él. Makacsul és kitartóan próbálta tartani vele a kapcsolatot.

Mégsem ment el az esküvőjére. A lánya hívta, szinte könyörgött neki. El is határozta, hogy elmegy.

De az esküvő hajnalán olyan rettenetes félelmek gyötörték, hogy nem mert elindulni. Tudta, hogy nem meri egymásik férfira bízni a lányát. Ismerte magát, ismerte a férfiakat, és lesújtó véleménye volt mindegyikről. Önmagával az élen.

Bár a lánya később is égen-földön kereste, szégyenében nem akart vele többé találkozni. Rájött, hogy mekkora hibát követett el, és már nem képes jóvátenni. Nem tud többé a lánya szemébe nézni, akkor se, ha ezért élve fogja felfalni az önvád.

Azért is evett ennyit, hogy az önvádat – ezt a fenevadat– etesse.

Persze lehet, hogy egészen más Mr. Battleship, a Roppant Könyvmoly története.

Az is lehet, hogy azt a rengeteg könyvet ő maga írta. Nem is ő. A lánya, akiből híres író lett. És akinek az összes kötetét megvette, vezeklésül. Ez az! Egy komplett görög sorstragédia!

Ekkor már öt napja voltam egyedül San Franciscóban.

Öt napja nem beszéltem senkivel, legfeljebb fejben, ahogyan például Mr. Battleship történetét is csak elképzeltem. Akivel beszélgetni próbáltam, az nem értett engem, vagy én nem értettem őt.

A San Franciscó -i modern művészetek múzeumában azonban végre odacsapódtam egy tárlatvezetéshez. Kivételesen értettem, amit mond a kopaszodó, pocakos műtörténész. Éppen Diego Rivera– mexikói kommunista, nőfaló, hímsoviniszta, zseniális festő – egyik képe előtt magyarázott szakszerűen. Történetesen ismerem a festőt, és szeretem, ezért halált megvető bátorsággal megszólaltam:

– Úgy tudom, csapodár és nőfaló természetű volt Rivera. Ön szerint szerette egyáltalán a feleségét?

A tárlatvezető megállt, megvakarta a kopasz fejét.

Mindenki rám meredt, tizenkét egyetemistaforma fej fordult felém, meg néhány japán turista, akik azonnal rám irányították a filmfelvevőjüket. Éreztem, kómába esek a lámpaláztól.

Vérfagyasztó lett a csend, csak a klíma hörgött, mint egy sebesült vaddisznó. A tárlatvezető befejezte a kopasz foltja vakarását, szélesen elmosolyodott és így szólt:

– Erre talán a felesége képei adják meg a legpontosabb választ.

Bólintottam.

– Frida Kahlo. Minden képe maga a szenvedés. Vér és könnyek. Persze ez saját tragikus sorsának is a lenyomata, de érzésem szerint Rivera is sokat tett érte. Frida dédszülei magyarok voltak, Nagyváradról vándoroltak ki Amerikába – éreztem, hogy kezdek belelendülni. Nem csoda, hogy olyan szabatosan fogalmaztam, mint egy nyelvkönyv. Öt nap kussolás után csak a tökéletes nyelvtani szerkezetek tudtak biztonságot nyújtani.

A helyzet arra emlékeztetett, mintha Vágó Istvánnal párbajoznék intellektuálisan a „Legyen ön is milliomos!”-ban, az ötmilliós kérdés előtt.

A kopasz levette most a szemüvegét is, rám nézett, és lassan, mintha egy pisztolyt húzna elő stikában, így szólt:

– És tudja, hogy más magyarok is vannak kiállítva ebben a múzeumban?

– Jesz– feleltem–, MoholyNagy László szintén magyar emigráns festő képeinek legnagyobb gyűjteménye itt található.

Megnyertem! Az ötmilliós kérdést!

A tárlatvezető feltette a szemüvegét, és gratulált. Azt is mondta, hogy az ő neve Michael, de én csak szólítsam Mike-nak.

– Én Kata vagyok – mondtam.

– Honnan– kérdezte, és közelebb hajolt –, honnan tudja mindezt, Miss Kata, csak nem maga is festő?

– Nem, dehogy– szabadkoztam––es számú ált. isibe jártam Kelet-Európában, meg a Deák Ferenc gimibe, azok tehetnek róla. Nálunk ilyen a közoktatás.

A tucatnyi egyetemistaforma és japán kamerás tárlatlátogató spontán megtapsolt. Nem viccelek.

A múzeumi séta hátralévő részében a tárlatvezető csak nekem beszélt.

Akkora sikerélményem volt, mint egy orgazmus. Elmondhatatlan. Értenek. Hallatszom.

A magyar iskolarendszerben megszerzett átlagműveltségem fitogtatása itt spontán tapsra ingerli az embereket. Mégiscsak jó hely ez az USA.

Ám a turistáskodás kezdett egyre terhesebbé válni. Fáztam, és sajgott a lúdtalpam a gyaloglástól. Miért nem húzok már haza szépen a komfortzónámba?!

Mit a frászt keresek én itt?

Otthon, akárkinek említettem, hogy megyek Amerikába, mindenki nagyon elcsodálkozott. Hát még, amikor kiderült, hogy nem csak úgy turistáskodni, hanem dolgozni készülök.

– Füvet fogok nyírni, meg sepregetni, meg fákat metszeni, állítólag láncfűrésszel is kell dolgoznom– feleltem.

– De miért? Olyan jól megfizetnek?

Nem is mertem bevallani, hogy egy fillért sem kapok érte.

– Nem, nem a pénzért. A munkámért cserébe egy nagyon jó hírű amerikai intézetben, Asylumban tanulhatok a párkapcsolatokról meg az intimitásról. Ilyen… ilyen csoportterápia- félében.

Ezen a ponton mindenkinek a szeme m egtelt rémülettel vagy szánakozással. Volt, aki csak ennyit tudott kérdezni:

– De muszáj?

Egy idő után az egyszerűség kedvéért azt feleltem, muszáj. És kicsit rángattam a jobb szemöldökömet, mintha tikkelnék.

A ZASYLUM SZÓ MENEDÉKHELYET JELENT.ÉS ELMEGYÓGYINTÉZETET IS.

Az egykori luxushippitanya a Csendesóceán partján, San Francisco és Los Angeles között félúton, Big Surban fekszik. Vad és érintetlen arra a természet, csak az óceán fölé nyúló szirteken állnak őrt a híresek és gazdagok luxusvillái. Ez ma egy igazi celebrezervátum.

Big Sur a hatvanas években élő egyenesben látta a lázadó virággyerekeket, a szexuális forradalmat.

A legpompásabb fertályán található az Asylum intézet. Az asylumi legendák hippiorgiákról, tivornyákról, szabad szexről, szabad szellemről szóltak. A hatvanas-hetvenes években.

Mára tekintélyes, szellemi-spirituális központtá, kutatóintézetté nőtte ki magát. Megint lemaradtam valamiről. Forrón reméltem, megtalálom még a régmúlt nyomait.

A környékről – Hollywood, Szilícium-völgy, Stanford, Berkeley, UCLA– és szerte a világból úgy járnak ide az emberek feltöltődni, mint egy zarándokhelyre.

Mármint azok, akik meg tudják fizetni, mert igen borsos áron mérik a luxust.

Ám a kispénzűek sincsenek kizárva az édenből. Az ellátásért és tanulási lehetőségért

cserébe dolgozni lehet. Mindenféle csuda dolgokat lehet itt tanulni, az asztrológiától kezdve a jógán át a lélektanig.

Gondoltam, egy életem, egy halálom, elmegyek én oda dolgozni.

Napi nyolc óra, egyórás ebédszünettel, heti egy szabadnappal. És az intézmény szinte minden szolgáltatásához ingyen hozzáférés. Világhírű masszőrhöz, terapeutához, jógatanárhoz, táncoktatóhoz, buddhista filozófushoz.

Egy spirituális Disneylandben füvet nyírni. A hülyének is megéri. Ugye?

ROAD-MOVIE

Felhívtam Suzanne -t, aki szintén San Franciscóban lakott és szintén Asylumba tartott. Őt is az interneten keresztül találtam, tele kocsit kerestem. Mindössze egy vezetékes számom volt Suzannehoz. A huszonegyedik században.

Éreztem némi esélyt rá, hogy vagy nem találom soha otthon, vagy már végleg el is költözött. Ha mégis elérem, akkor meg kiderül róla, hogy százhúsz kilós, harsány, nagy mellű ezoterikus boszorkány, aki végig fogja füvezni a szerpentines óceánparti utat.

Én meg diszkréten hányok ki a kocsiból 160-nál.

Ám Suzanne, akit harmadszori próbálkozásra értem el, azzal kezdte, hogy elnézést kért, amiért nem volt itthon.

Bocsánatot kért, pedig soha nem találkoztunk, és semmit nem ígért nekem. Belefutottam egy rokon lélekbe.

Egy örökké mentegetőző, galamblelkű, túlgondoskodó nőbe. Tuti, hogy feminista is, és elvált. Vagy potenciális vénlány, mint én. Megfogtam az isten lábát.

– Suzanne, nincs miért bocsánatot kérned, hiszen nem tudhattad, hogy hívlak majd. El tudnál vinni magaddal Asylumba?

– Persze hogy elviszlek holnap. Hol szálltál meg? – így Suzanne.

– A Tenderloinban.

– A Tenderloinban??

– Ott.

– Jézusom. Máris megyek érted.

– Most? Miért jönnél?

– Figyelj, nyugodtan alhatsz nálam, bár meg kell beszélnem a lakótársammal, meg van egy kutyám, nem zavar?

– De… illetve nem zavar, koszi.

– Ne maradj ott Tenderloinban még egy éjszakát. Az rémes hely, nem félsz? Döbbenten álltam a kagylóval kezemben a forgalmas utcán. Nem értettem semmit. Elértem az őrangyalomat vonalason?

– Te honnan is jöttél? – folytatta.

– Magyarországról.

– Úristen, Európából? Az nagyon messze van. És ott szállsz meg a Tenderloinban? Persze honnan tudhattad volna, az a legveszélyesebb hely, különösen egy fehér nőnek egyedül! Kezdtem megrémülni. Tényleg ennyire veszélyes környéken laknék? És némi erősödő büszkeséget is éreztem. Megcsináltam! Könnyedén válaszoltam:

– Suzanne, semmi gond, jól vagyok. Elég, ha holnap elviszel Asylumba.

– Biztos?

Nagy nehezen, de letett a megmentésemről. Hatalmas sóhajtással, súlyos bűntudattal. Í Egy kaliforniai Terézanyu.

– Akkor holnap a Mandolin kávézóban. Ha meggondolnád magad, máris érted megyek, csak hívj. Jaj, várj, megadom a mobilom, tudod írni?

Leírtam. Elbúcsúztunk, Suzanne majdnem sírt. Csak álltam értetlenül. Suzanne, ha jól számolom, ötször kért bocsánatot ismeretségünk első öt percében, teljesen alaptalanul. Megeszem a kalapom, ha nem e miatt a mindent elsöprő bűntudat miatt igyekszik oda, ahova én.

Másnap reggel áttaxiztam a városrészbe, ahol Suzanne lakott.

Kiszálltam a taxiból, gyönyörűen sütött a nap, izzadtam a réteges öltözködésem és a hátizsákom súlya alatt. Alacsony, színesre pingált, kedves házak ácsorogtak az utcában. Rokonszenves, jól öltözött középosztálybeli ifjak sütkéreztek, sétáltak a fényben. A Mandolin kávézó, ahol találkánk volt, tömve volt fiatal anyukákkal, tarka ruhákba öltöztetett két-három évesekkel. Sütemény és frissen pörkölt kávé illata lengte be a helyet, a gyerekek vígan ricsajoztak.

Istenem, hol voltam én idáig? Egy másik bolygón. Kértem egy kávét, és leültem feldolgozni a kulturális sokkot.

Suzanne fél órát késett. Éppen kezdtem azt gondolni, hogy intellektuális és érzéki csalódás áldozata lettem, amikor feltűnt. Messziről integetett, szőke, hosszú haja röpködött a feje fölött, szeplős volt, magas és nagyon törékeny. Olyan zavarral viselte hosszú végtagjait, mint egy tinédzser hercegnő. Finom volt a bokája, vékony a csuklója, és kék erek sejlettek át hófehér bőrén. Egy zsiráf és egy hattyú zavarba ejtően bájos elegye.

– Ne haragudj, annyira sajnálom, biztos halálra rémítettelek, ugye? Egyszerűen nem bírtam elindulni, szegény kutyám sírógörcsöt kapott. Megyünk? – kérdezte.

Mielőtt még szóhoz juthattam volna, törékeny vállaira kapta a dögnehéz hátizsákot, és elindult.

– Suzanne, Suzanne, állj meg, ez nagyon nehéz, ne cipeld, kérlek, ne cipeld!– óbégattam. Loholtam Suzanne után, egy ütött-kopott fehér Nissanhoz.

Persze nem értem utol, úgy futott, mint a nyúl a mázsás hátizsákkal, csak kivörösödött arcán láttam, hogy tényleg nehéz a zsák.

Ekkor már biztosan tudtam, hogy élete fő mozgatórugója a bűntudat.

Pont, mint nekem.

Hihetetlen kupleráj volt az autójában. Az enyém se kutya, ott is van minden, banánhéjtól a gumimatracig. De Suzannenál a felsoroltakon túl még egy kutyalabdát, egy műcsontot és szétszórt, száraz kutyaeledelt is felfedeztem.

– Dollyé, a kutyámé, aki sírógörcsöt kapott, tudod – jegyezte meg, amint követte vizsla tekintetemet.– Szerinted a kutyák értik azt, hogy anya két hónap múlva itthon lesz? – kérdezte, de láttam, hogy nem vár választ. A kutyakajára mutatott:

– Ne haragudj,nem volt időm rendet csinálni.

Kicsit gondolkodott, majd hozzátette:

– Meg nem is szoktam.

Nevetni kezdtem. Félreértette.

– Most biztos azt hiszed, hogy egy idegbeteg tyúk vagyok.

Nevetve ráztam a fejem.

– Igazad van. Az vagyok.

– Dehogy– mondtam röhögve –, tisztára, mintha magamat látnám. Kész megkönnyebbülés látni végre egy koszos autót. Csak patyolattisztára mosottakat láttam ebben a városban, mintha mindenkinek az autója lenne a legjobb barátja. És baromira örülök, hogy értem, amit mondasz, és hogy ilyen rendes vagy, hogy elviszel.

– Nem én vagyok angol arisztokrata – nevetett később, amikor megjegyeztem, hogy felső középosztálybeli angolt beszél –, hanem a férjem, Josh. Illetve a volt férjem. Pontosabban még nem volt, mert még nem értünk a válási procedúra végére. Illetve még el sem kezdtük. Pontosabban még meg sem hoztuk a döntést, attól tartok. Jaj, ne haragudj, nem is tudom, milyen éppen a családjogi státusom. Kérsz egy kis chipset?

Mondta Suzanne egy szuszra, miközben kihajtottunk San Franciscóból, és a tizenkét sávos autópályákon boszorkányos ügyességgel találta meg a lehajtókat. Kibontott a fogával egy zacskó chipset, amelynek nagy része azonnal a nadrágjára borult.

– Ó, a kutyafáját! Milyen ügyetlen vagyok!

Suzanne összeráncolta a homlokát, felrántotta fitos kis orrát, hátradobta a szőke haját, egy csomó chipset tömött a szájába, dudálva megelőzött két kamiont, aztán folytatta:

– Josh egy éve visszament Londonba. De csak miután hónapokig jártunk párterápiára, hogy megmentsük a házasságunkat. És miután rengeteg időt és energiát szenteltünk annak, hogy ismét felfedezzük egymásban azt, akibe beleszerettünk anno. De én véletlenül felfedeztem ezt a salsapartneremben. Amikor kiderült, Josh fájdalma olyan mérhetetlen lett, hogy fogta magát és visszaköltözött a szüleihez Londonba. Szóval férjes asszony vagyok, papíron.

– Mióta? – kérdeztem.

– Mióta is? – merengett el Suzanne, és újabb vad előzésbe fogott, ezúttal egy farönköket szállító lassú és hosszú járművet hagyott le az óceán vonalát követő, keskeny, kétsávos úton. A legendás, lélegzetelállítóan veszélyes és gyönyörű Highway 1-en haladtunk.

– Tíz éve találkoztam Joshsal, Tokióban. Mind a ketten angolra tanítottunk japán gyerekeket. Azt hiszem, a kiejtésébe szerettem bele. Képzelheted, a japánok után… Egy százkilencven centi magas angol arisztokrata… nem volt kérdés. Én egy amerikai kisvárosból jövök, Rochester, Wisconsin, soha nem is láttam hozzá fogható férfit. És nagyon kellett neki amerikai munkavállalási engedély. A kellemest a hasznossal, ugye. Hazajöttünk hát San Franciscóba, összeházasodtunk, és éltünk boldogan.

Suzanne nagyot sóhajtott. Megint hátradobta a fürtjeit, és kicsit rezegtette a szempilláját. Mint egy kisvárosi Audrey Hepburn.

– Egyetlen apró probléma merült csak fel, amely azonban kikezdte házasságunk finom szövetét…

Rám sandított. Bátorítóan emelgettem felé a szemöldököm.

– Meg fogsz vetni. A bujaság vétke.

– Én? Szerintem a monogámia büntetés az emberiségnek.

Megkönnyebbülten nevetett.

– Én monogám voltam, tulajdonképpen, csak eltelt öt év a házasságunkból, és már nem volt annyira kívánatos a nemi érintkezés számomra Josh-sal.Viszont egyre kívánatosabb lett volna másokkal. Hetente kétszer jártam salsaórákra, és a partnereim… nos, a partnereim egyre vonzóbbak lettek. Josh hallani sem akart arról, hogy eljöjjön velem táncolni. Botlábúnak érezte magát. Az is volt. Olyan karót nyelt, mint egy gyomorfekélyes lakáj. És akkor érkezett egy új táncpartner, egy mexikói fiatalember, aki iránt erősen romantikus érzéseket kezdtem táplálni. És kínzó buja gondolatokat is. Rodriguez. Úgy elkapott, mint egy verebet az ipari áram, ha érted, mire gondolok – rám nézett egy pillanatra.

– Értem – sóhajtottam.

Suzanne meg folytatta a történetét.

– Rodrigueznek fekete haja és bogárszeme volt, keskeny csípője, tökéletes feneke volt, és bár egy fél fejjel alacsonyabb volt nálam, úgy udvarolt, hogy napokon belül ragyogtam, mint egy kristálycsillár. Könyörgött, hogy szökjek vele Mexikóba. Huszonkilenc voltam. Lehet, hogy ő az utolsó szerelmem – gondoltam. És biztosan ő a tökéletes szexuális partnerem. Aztán egyszer váratlanul mentem le a salsaklubba. Az én Rodriguezem meg ott ropta, karjában egy másik szőkével. Úgy táncoltak, mint akik három napja ki sem kelnek az ágyból.

Reménykedtem, meg olvastam is a szakirodalomban, hogy az ilyen nagy pofára esés jót tesz a házasságnak, és segít visszatalálni az elvesztett szenvedélyhez. Josh, a férjem azonban a legkisebb jelét sem mutatta, hogy elvesztett volna bármit is.

Csak akkor vettem észre, hogy egy állófogashoz mentem feleségül.

– És tudod, mi lett a vége? – nézett rám Suzanne jelentőségteljesen, előzés közben.

– Mi?– kérdeztem halálra váltan, mert szemben a kanyarban feltűnt egy másik autó orra.

– Josh felkért, hogy szüljek végre gyereket – kiabálta Suzanne. – Ezt elhiszed?! Mikor nem is keféltünk!

Szomorúan bólogattam. Hallottam már ilyet, nem is egyet – biztosítottam Suzanne-t. A mit sem sejtő zigóta, akire már fogantatása pillanatában a mission impossiblet bízzák szülei: mentse meg házasságukat.

– Ráadásul ebben már a házasságunk előtt megállapodtunk! Bevallottam Joshnak, hogy én nem szeretnék anya lenni. De ha mégis, inkább fogadnék örökbe gyereket, mint hogy szüljek. Határozottan nem ragaszkodom a saját testi élményhez. Annyit szültek már mások, és annyit hagytak el.

Josh el volt ragadtatva a nemeslelkűségemtől. Akkoriban. Tíz év elteltével azonban kerek perec kijelentette, hogy soha nem fogadna be egy jöttment árvát. Az én kis arisztokratám. Na, nekem ez volt az utolsó csepp.

– Jesszusom– kapott a fejéhez Suzanne, és élesen fékezett –, mennyit beszélek! Most két hétig otthon dolgoztam, alig szóltam emberekhez, csak Dollyhoz, a westimhez. Nem vagy éhes? Ne álljunk meg valahol enni valamit? Meghívhatlak valamire?

Egy benzinkútnál álltunk meg. Már legalább kétórányira lehettünk San Franciscótól. Hét ágra sütött a nap, fenyőligetek és cédrusok szegélyezték az utat. Maga a benzinkút is elvarázsoltan nézett ki: körülötte virágágyások, kis gipsz vízköpők angyalkákkal.

– Tudod, mi a legrémesebb? – kérdezte Suzanne, miközben leültünk a kis teraszra, és ránk mosolyogtak a házi szökőkút gipszangyalkái.

– Josh volt az első férfi az életemben. Huszonegy voltam, amikor megismertem. Jó sokáig őrizgettem a szüzességemet mint egyetlen hozományomat. Soha nem voltam mással. Mióta elhagyott, azóta sem vagyok képes rá.

Elpirult, és rám nézett:

– Szánalmas történet, mi?

Mit mondhatnék egy harminckét éves, félig elvált amerikai lakberendezőnek, aki várkisasszonynak született, de történetesen rossz korba?

– Dehogy, Suzanne– feleltem, és kis híján megöleltem, de kapcsolatunk ezen szakaszában ezt a gesztust még korainak éreztem volna.

– De, tudom, hogy szánalmas vagyok, ne is áltass. Legalább Rodriguezzel egy jót kufircoltam volna… Hamburger sült krumplival jó lesz? – kérdezte, az étlapot tanulmányozva.

Jól lesz hát. Bekajáltunk.

Az étkezés végeztével Suzanne elégedetten kinyújtóztatta a tagjait, mint egy nagy, selymes szőrű ragadozó.

– Tudod, mi az álmom? – kérdezte váratlanul.

– Mi?

– Az, hogy szabadon éljek, és salsatánctanár legyek. Vagy profi kutyasétáltató.

– Jó terv.

– Most te jössz – mondta.– Te mit keresel itt?

Visszaültünk az autójába. És én is meséltem. Elmondtam neki, hogy miért vágtam neki a világnak, és hogy azt remélem, hogy az asylumi csoportterápia megvilágosodást hoz végre nekem.

Kis csend telepedett közénk, csak a Nissan zörgött diszkréten alattunk.

– Én is azért jövök Asylumba, hogy rájöjjek végre, miért félek annyira az intimitástól. Mármint a férfiakkal való intim kapcsolattól – pontosított –, mert úgy tűnik, egy jó fej nővel nagyon gyorsan megy.

Rám nézett, félénken mosolygott. Fékezett, kiszálltunk, valami hajtűkanyarban éppen, kimentünk az út peremére, alattunk dühöngött az óceán.

– Figyelj, nem gond, hogyha– és itt Suzanne üvöltését elnyelte az óceán. Integettem neki, hogy nem hallom. Mutogattam az alattunk dübörgő óceánt. Erre hozzám lépett. Egészen közel.

Le fog taszítani a szikláról. Soha nem találják meg a holttestemet.

Vagy meg fog csókolni.

Suzanne azonban átölelt. Ekkor már három órája ismertük egymást. Nem úgy tessék-lássék ölelt, hanem két karját szorosan körém fonva. Parfümje gyümölcsös illatú volt. Meg voltam hatva. Pedig tudom, ilyenek ezek az amerikaiak.

– Ne haragudj– kért aztán bocsánatot Suzanne, ahogy szokott –, de én egy szentimentális liba vagyok. Szingliba.

– Én is – mormogtam.

Ha minden kötél szakad, legfeljebb összejövünk.

ASYLUM– ÉLET A HOGYVAGYVÖLGYBEN.

Amikor nyáron az autópálya mentén a meredek füves partot fűkaszával nyíró, félmeztelen, barnára sült férfiakat látok, mindig ellenállhatatlan késztetést érzek, hogy magam is kaszáljak. Olyan könnyednek, légiesnek tűnik – és az eredmény oly látványos.

Másnap reggel 8 óra 00 perckor vált valóra fenti álmom (ez Amerika!): Roy, a főnököm ekkor akasztotta vállamra a fűkaszát. A procedúra a következő: egy széles gumiövet kell átvetni a bal vállon, amely átlósan halad a jobb csípőm felé. A gumiövhöz ormótlan nagy karabinerrel csatlakozik a hosszú, sárga-fekete csíkos rúd, közepén kismotorral felszerelve, a kerek vágófejben végződő fűkasza. Roy segített a csatlakozásban, közben nyakig állt az intim szférámban.

Roy már ezerszer megmutatta, hogyan fogjam vasmarokkal a kasza nyelét, és ne, ne emeljem, mert megszakadok. Láttál már ingaórát – kérdezte. – Na úgy, mint az inga, mozogjon a gép: csak saját súlyánál fogva engedjem jobbra-balra lengeni.

– Vigyázz – mondta még Roy –, mert a felpattanó kövek, ágdarabkák a kaszálás hevében óvatlanul feldarabolt sünök, grizzlyk szétrepülő részei komoly sérüléseket okozhatnak. Csak óvatosan – kötötte a lelkemre, majd megsimogatta a hátamat, hosszan. Egészen úgy, mintha keresne rajta valamit, mondjuk egy onoff gombot, amivel végre munka üzemmódba kapcsolhat engem.

– Ne feledd, nekem a biztonságod a legfontosabb – szólt gyengéden –, ha elfáradtál, tarts pihenőt.

És mivel a gombot nem találta a hátamon, végre levette rólam a kezét. Nem szeretem, ha vadidegen férfiak, akik ráadásul a hierarchiában fölöttem állnak, keresnek valamit a hátamon.

A fűkasza kábé másfél méteres lehet álló helyzetben, és húsz kiló.

Roy el is kísért a kiszemelt terepre, egy körülbelül 89 fokos dőlésszögű partra.

– Most lemész az aljába, és lentről haladsz fölfelé – mondta Roy.

A meredély alját nem láttam. Sziklás szakadék, amelyben egymás hegyén -hátán rozsdásodó fűkaszák alatt azoknak a névteleneknek a holttestei nyugszanak, akik szintén megkísértették a lehetetlent.

– Roy, ide ipari alpinista kell– mondtam.

Roy rendíthetetlenül mosolygott, és újból meglapogatta a hátamat.

– Menj csak le szépen.

– Roy, száz fok van, és ez a szar dögnehéz. Előbb rágom le a füvet erről a partról, mint hogy lekaszálnám – mondtam neki másképp.

Roy megint bólogatott.

– Lentről kezded, és ha elfáradsz, megállsz. Nem dolgozol védőfelszerelés nélkül, érted? – ismételte.

Jó, lemegyek, adtam föl. Te meg szarjál sünt, Roy.

Roynak a pró, fehér fogai vannak, mint egy fogpasztát reklámozó egérkének, de mozgása mackós, izzad állandóan, a szeme ártatlan kék. Bár nagyon ritkán veti rám tekintete bugyikékjét. Ha csak lehet, a hátam mögé beszél, vagy a bal kulcscsontomnak, de még a mellemnekis szívesebben mondja, mint bele a szemembe.

A körmei feketék és töredezettek, ő javít a gazdaságban minden meghibásodott gépet. Feje búbján azonban mindig makulátlanul tiszta, kézzel horgolt, rózsaszín vagy kék sapkát visel.

Tartok tőle, Roy meg én nem u gyanabban a tripben vagyunk. Szerintem azt hiszi, ez itt egy elit katonai alakulat, én pedig egy újonc vagyok, akit be kell törni, és titkos csodafegyvert nevelni belőle.

Ezzel szemben én azon vagyok, hogy sétáljunk, járkáljunk, és amint felmentünk egy kis dombra, csücsüljünk is le megcsodálni az elénk táruló óceán látványát.

Roy egyenesen a börtönből jött ide. Valami csúnya rablás lehet a számláján, suttogják, és Royt emészti a bűntudat. Vezeklésből dolgozik itt, ezt beszélik. Meg azért, mert máshol nem kapna munkát.

Nem is bánom, hogy Roy nem néz rám: olyan irdatlan szomorúság ül bugyikék szemében, hogy még egy vízilovat is, nemhogy engem, agyonnyomna a részvét súlya. Ebből is látszik, ide, a parkfenntartókhoz a kemény csávókat/ csajokat osztják be.

Erre szegény, kapott egy ilyen nyiszlett kis kelet-európai penészvirágot, egy írót. De hát ez itt Amerika: szó sem lehet róla, hogy Roy kérjen helyettem egy rendes férfi munkaerőt. Diszkriminatív lenne. Én meg semmi pénzért át nem mennék dolgozni más területre. Amikor közölték velem, a parkfenntartókhoz osztottak be, madarat lehetett volna fogatni velem.

Akkor még csak a rózsaszín köd volt, mint bármely szerelem kezdetén. A park, amelyet rendben kell tartani, az óceán fölött húzódó többhektáros paradicsomi birtok. Keskeny sávban kíséri az óceánt, minden pontjáról csak a végtelenbe nyúló horizontot lehet látni.

Én, aki gyerekkorom tengere, a nyéki bányatavak szépségétől is elérzékenyülök, az óceán látványával képtelen vagyok betelni: folyton bálnákat vélek felfedezni a horizonton.

Állítólag úgy járnak ide planktonozni, mint a galambok a Ferenciek terére morzsáért. Ha a parkban dolgozom, akkor egész nap enyém ez a káprázat – előre örültem.

Hogy is gondoltam volna akkor arra, hogy egy ingaórával fogok tangózni harmincöt fokban, felfelé egy meredek parton.

M OST PEDIG TÍZ ÓRA VAN,A PART FELÉIG SEM JUTOTTAM,éhség marcangolja a gyomromat. A sárga bakelitgomba alatt patakokban csorog a fejemről a víz, a hajam lucskosan tapad a fejemhez.

A magam mögött hagyott terület úgy fest, mintha egy galeri betépett vakond játszott volna csavard-fel-afű-szőnyeget.

Ebédig még háromórányi munka vár rám.

Hangosan felröhögök. Hogy utáltam két hete még a gürcölést, amikor egy cikket kellett leadnom Budapesten és ültem a számítógépem előtt, a hűvös szobában. Az a gondolat tartotta bennem a lelket, hogy milyen üdítő lesz végre kemény fizikai munkát végeznem, egész nap a jó levegőn!

Álmodoztam, ahogyan majd lebbenő selyemszoknyában könnyű léptekkel járom a kertet, és kinyiffantom a harmatos rózsabimbókra fenekedő levéltetveket.

Aztán jeges limonádét, esetleg könnyű koktélt iszogatok az óceánra néző teraszon. Az ebédlőben éjjel-nappal lehet jeges gyógyteát inni. Az ebédlő úgy tíz perc séta innen. Kicsit megpihenek– döntöm el.

Tüskehajam kendővel hátrakötve, farmersortban vagyok, fakókékre mosott izompólóban, derekamon bőr szerszámtartó leffeg, benne metszőolló, csavarhúzó a fűkaszához, zsebemben dezodor és egy rúzs.

Egy nő a terepen is legyen nő. Mondaná a nagymamám.

Iszonyú keménynek és veszélyesnek nézek ki. Már most nyakig olajos és földes vagyok, lábam ezer sebből vérzik, szemfestékem elmosódott. Feltehetőleg úgy nézek ki, mint egy kihalófélben lévő szomorú panda a pekingi állatkertben.

Az ebédlő felé menet több nyaraló amerikai is szembejön: irigylésre méltó lassúsággal andalognak, bámulják a színpompás virágágyásokat. Amiket tegnap gyomláltam ki. Álmodozva nézegetik a végtelenbe vesző víztükröt, és ijedten kapják el rólam a tekintetüket: a nyaraló amerikaiak nem szeretik egy szemmel láthatólag kimerült, nyakig mocskos fiatal női munkaerő látványát. Kényelmetlenül érzik tőlem magukat.

Az egyik túlsúlyos kopaszodó az út melletti köveket helyezi egymásra, méret és szín szerint, egy zen meditációs gyakorlatot követve. Apró kis tornyocskák jelzik, merről jött. Az anyád úristenit, gondolom, nincsen jobb dolgod, nemhogy nekiállnál gyomlálni, te puhány.

Kissé idegesítenek. Míg én meggebedek, hogy rendben legyen a pázsitjuk, addig ők álmodozva heverésznek rajta. Első szóra cserélnék velük.

Aki nem ho zzám hasonlóan dolgozni és tanulni jött ide, hanem fizetős vendég, kevés kivétellel mind jól táplált, jól öltözött ötvenes. Úgy áll rajtuk az élére vasalt vadiúj szabadidőruha-kollekció és sportcipő, mint tehénen a gatya.

Megfigyeltem, itt mindenki mosolyog, ugyan a valódi érdeklődés szikrája nélkül, de azért kedvesen.

Mozdulataik finomak és fegyelmezettek, a többség arányos testalkatú, ápolt, jó illatú, hajuk ha festve van, lenőve sosem, frissen mosottan röpköd, vagy simul a férfiak kopaszodó feje búbjára. Fogsorukon látszik, hogy az abcvel együtt sajátítják el a hatékony szájhigiénés rituálékat. Csak a megtartó fogászatot ismerik: a foghúzásról úgy tudják, egy különösen kegyetlen eljárás volt az inkvizíció széles kínálatában. Nem fiatalok, átlagban ötvenesekhatvanasok az exhippik, ám kivétel nélkül mind igyekeznek fiatalosan kinézni.

Bár nevében Asylum is menedék, akárcsak előző otthonom, a YMCA volt, itt nem találkozom sem leányanyákkal, sem sántákkal, sem hajléktalanokkal: de még feketékkel vagy sárgákkal sem.

A hippik egyik alapeszméje, úgy hittem, a faji sokszínűség. De ez egy fehér luxusrezervátum. Ráadásul mennyi Hummer áll a parkolóban! Klímaválság ide vagy oda.

A nosztalgiahippik évente kétszer -háromszor járnak ide feltöltődni és tökéletesen felesleges dolgokat tanulni. Az egykori virággyerekek, úgy látszik, jól beilleszkedtek a megvetett rendszerbe, és befutottak annyira, hogy méregdrágán nosztalgiázzanak.

Ha délután is folytatnom kell a fűkaszálást ebben a hőségben, lehet, hogy valamelyiküket véletlenül megpofozom, és számon kérem rajta a szexuális forradalom bukását. Így zajlik Asylumban egy munkanapom. Ez a negyedik. Még van hátra tízszer ennyi.

A Z EBÉDLŐ AZONBAN AZ ÉN TEMPLOMOM.

Áhítattal lépek be a hűvös szentélybe, letelepszem az egyik fapadra és kifújom magam. Az ebédlő hatalmas, és ilyenkor néptelen. Óriási, sötétbarnára pácolt fagerendák tartják a tetőszerkezetét, egyik falát hűvös rönkökből ácsolták. A másik csupa üveg, az óceán tajtékzik odaát, sós permetét ráköpi az erős déli szél. Mit lehet tízóraizni?

Nagyjából mindig ugyanazt. Gyümölcsöket és zöldségeket. Az amcsik errefelé roppant egészségtudatosak.

Az első étkezés beavatásszerű élmény volt.

Úgy bámultam a zöldségek és gyümölcsök kavalkádját a végtelenbe nyúló, legalább öt méter hosszú svédasztalon, mint jamaicai bobcsapat a hóesést. Egy nagyobb sátras lagzi közönségét jól lehetne lakatni. Már ha a sátras lagzik közönsége gerjedne ezekre a kajákra. Magam is le vagyok nyűgözve, ám azon gondolkodom, hogy mi a franccal fogok jóllakni?!

Azelső napokban még lelkesen faltam a különféle salátákat. Egy fél órára képesek jóllakatni. Gulyáslevest, paprikás krumplit, sztrapacskát akarok sült szalonnával! – követelte üvöltve a szervezetem.

Agráriumban edzett magyar őseim nem voltak hülyék. Rendszeres mezőgazdasági

tevékenységet tűző napon végezni szalonnával, kenyérrel, szaftos pörkölttel feltöltve lehet. Salátától elájul az ember, mint apáca a műbránertől.

Suzanne zökkent ki merengésemből. Szegény a konyhán teljesít szolgálatot. Ötkor kel, és délután háromig robotol. Ha délutános, akkor a délelőttje szabad, viszont este tízig áll a konyhában. Amikor kiderült, hogy engem a parkba osztottak be, őt meg a konyhára, siránkozott, hogy bezzeg neki megint a hagyományos női szerep jutott. Ő is olyan vagány akar lenni, mint én. Láncfűrészelni akar.

– Hogy a házasságom alatt felgyűlt agressziómat végre levezethessem – mondta. Most is, miközben letelepszik mellém, irigykedve tapogatja a szerszámtartómat, mint valami csodatévő talizmánt.

De annyira már nem irigyli a vagány munkakörömet.

– Mizujs?– kérdezi, és aprót kortyol a kávéjába. – Levágtad? Feldaraboltad? Kiirtottad? Fáradtan legyintek.

– Ugyan, ilyen melegben? Megvárom, míg megüti a guta.

– Kit, Royt?– Suzanne tud Royról, és rossz szemmel nézi, hogy parancsolgat nekem.

Suzanne szemében a tenderloini kalandommal, és önmagában a ténnyel, hogy egyedül eljöttem a világ végére, sikerült kivívnom egy teljesen megalapozatlan, ám nagyon hízelgő szuperhősi státust.

Sőt: szent meggyőződésévé kezd válni, hogy minden magyar nő ilyen. Állítólag Attila is hun nő volt. Hun meg férfi. Ha-ha.

– Kaphatok hamarabb ebédet? – kuncsorogtam.

Suzanne felkászálódott.

– Megnézem.

Egy nagy tányér paradicsomlevessel tér vissza, amelyben kockák lebegnek.

– Pirított tofu – mondta biztatóan Suzanne. Felőlem akár szappandarabkák is lehetnek, annyira éhes vagyok.

– Képzeld, Christopher úgy alakította a beosztást, hogy a jövő héten mindennap azonos műszakban legyünk. Szerinted ez jelent valamit? – kérdezte Suzanne, miközben én ettem.

Cristo pher Suzanne főnöke. Christopher úgy fest, mint egy csúcson lévő hollywoodi sztárszínész: nagyon magas, arányos testalkatú, keskeny csípőjű, széles vállú, nagy lábú pasi. Hullámos, barna, vállig érő haja lágyan keretezi kissé feminin, nemes vonású arcát. Bőre napsütötte, remekül kiemeli világoszöld szemét. Szája szépen ívelt, érzéki, és rengeteget mosolyog vele. Látszik, hogy lubickol a nők szeretetében, vágyakozásában.

Azt suttogják róla, nagy tragédia érte, nőügy, azt jött ide kiheverni. Csak találgatások folynak a tragédia mibenlétéről. Ám ez a szomorú árnyék tovább növeli Christopher egyébként is figyelemre méltó vonzerejét.

Mint tudjuk, a részvét az egyik leghatékonyabb szerelmi ajzószer.

Szerintem az aranyhörcsöge nyiffant ki Christopher-nek, azt jött kiheverni szegény.

Persze ezt nem mondom Suzannenak. Inkább rákérdezek a tényekre, hátha azok eloszlatják a rózsaszín ködöt szeme elől.

– És hány nő van még rajtad kívül abban a műszakban?

– Rajtam kívül? Hát… tizenegy. Nem, tizenkettő.

– És ebből hány csinos, kiéhezett, egyedülálló nő?

– Tizenkettő.

– És hány férfi van abban a műszakban Christopheren kívül?

– Egy sem.

– Nincs több kérdésem – felelem, mint dr. Watson egy jól sikerült bizonyítási eljárás végeztével.

– Ez nem ér! – méltatlankodik Suzanne. – Elrontod a játékomat! Akkor szerinted ez nem jelent semmit?

Christopher a konyhán dolgozó, szám szerint jelenleg huszonnégy darab, harminc körüli, csinos, intelligens és kivétel nélkül egyedülálló nőnek a főnöke. Beosztottjai, akárcsak én, egytől egyig azzal a céllal érkeztek ide, hogy tanuljanak az intimitásról, a párkapcsolatokról és a férfiakról.

Feltehetőleg nem akad a földkerekségen olyan férfi, aki ne cserélne Christopherrel. És ő mindent meg is tesz azért, hogy az alatta dolgozó

nők a lehető legtöbbet tanuljanak a fentiekről itt-tartózkodásuk során. Általa.

Egy komplett háremet hozott létre a konyhában. Amikor kiül a teraszra kávézni a lányokkal – ahogy ő hívja a beosztottjait –, az összes nő egymást túlcsacsogva igyekszik felhívni magára a hárem urának figyelmét. Mindenki próbálja a lehető legbájosabb kacaját bevetni, ha Christopher elsüt egy viccet.

Megfigyeltem, csak ő sütöget vicceket.

Mintha a humor férfiak számára fenntartott kiváltság lenne. Tegnap együtt kávéztam velük, és magam is megpróbálkoztam egyegy poénnal. Döbbenten vettem észre, hogy a felharsanó nevetésre Christopher úgy néz rám, mintha trónbitorló lennék, vagy apagyilkos.

Mindezzel együtt Christopher kedves, és tényleg vicces, nem úgy, mint Roy. Jobb egy bájgúnár főnök, mint egy priuszos.

F REUD A GYÓGYFÜRDŐBEN

Egyik este elszántuk magunkat, meglátogattuk a helyi exkluzív vizesblokkot. A vizesblokk egy termálfürdőkomplexum. Az egész hóbelevanc, medencéstül, benyúlik az óceán fölé. Képzeljük el a harkányi gyógyfürdőt a Csendes-óceán fölött.

A forró vizes medencékben lebegve lehet bámulni a vonuló bálnákat, naplementét, – felkeltét.

A fürdés rituáléjának itt mindenki Ádám-és Évakosztümben áldoz. Persze nem kötelező pucérkodni, mert ezen a helyen semmi nem kötelező, de nem láttunk senkit fürdőruhában.

Suzannenal mindketten aggódva néztünk a vetkőzés elébe. Ahogy a fürdő, úgy maguk az öltözők is koedukáltak. Kínos műgonddal szedtük le magunkról a ruháinkat, következetesen a fal felé fordulva. Aztán ott álltunk, ahogy megszülettünk, egymásra néztünk, és elröhögtük magunkat.

– Bár minden gátlásomat ilyen könnyedén vetkőzném le – mondta Suzanne.

Mélységesen egyetértettem vele. Könnyen szerzett felszabadultságunk nyomban odaveszett, amint kiléptünk a fürdők terébe. Bámész tekintetek tapadtak ránk mindenünnen. Rémülten ugrottunk be a legelső kicsi, kerek medencébe. Olyan forró volt benne a víz, hogy fél perc alatt megfőzte volna a legmakacsabb tojást is. Negyedóráig se bírtuk.

– Ebbe muszáj egy kis hideget engedni – szóltam Suzanne-nak lihegve.

Suzanne körülnézett, és a falon felfedezett egy feltekert gumitömlőt, amely egy csapban végződött.

– Megoldom– szólt.

– Addig én elmegyek pisilni – kaptam az alkalmon, hogy nem egyedül kellett kiszállnom a medencéből.

Dolgom végeztével igyekeztem vissza a helyszínre. A következő látvány tárult káprázó szemeim elé:

Suzanne, a körtét formázó, pucér szőke angyal, mint kezdő tűzoltó a falusi egyletből idegesen rángatja a hideg vizes tömlőt a falról. A tömlő meg sem moccan. Suzanne-tól tisztes távolságban egy ősz hajú idős úr áll, és figyel. Aztán Suzanne segítségére siet. Bámulatos, hogy egyes férfiak még hetven fölött, anyaszült meztelenül is micsoda eleganciát és hozzáértést képesek sugározni. Mintha méretre varrott hajszálcsíkos öltönyben, passzoló borvörös nyakkendőben teát kortyolgatnának. Akárcsak ez az ősz úr itt, aki a falra erősített locsolócsővel baszakodik.

Néhány másodperc múlva kiszabadítja a csőkígyót, amely végre engedelmesen követni kezdi Suzannet. Az ősz úr elegáns, alig észrevehető meghajlással búcsúzik Suzanne-tól.

Suzanne vérvörösen, a röhögéstől fuldokolva kérdezte:

– Ez meg ki a csoda volt?

Vállat vontam.

– Freud?– kérdeztem. Suzanne felragyogott.

– Hadd gondolkozzak– mondta.– Biztos üzen valamit általa az univerzum. Rámeditálok.

És elengedte magát a forró vízben, kezét-lábát szétvetve, kipirult arca körül szétterül a szőke haja a vízben. Mint Ophélia az őrülési jelenetben.

– Úgy festesz, mint egy vízihulla – szóltam szemrehányóan Suzanne-nak–, jutottál már valamire?

ÖRDÖGÖT TÖMJÉNFÜSTTEL

És ebben a pillanatban, csattanós válaszként, belépett a medencébe Christopher. Én annyira megrémültem, hogy legszívesebben hanyatt-homlok menekültem volna. Suzanne is rémülten maga elé kapta a lábait. Térdünket szorosan átkulcsolva ültünk a medencében. Mint két rajtakapott kislány, úgy viselkedtünk. Christopher mulatott rajtunk.

– Zavarok?– kérdezte kedvesen.

Suzanne cérnahangon felelte, dehogyis.

Én nem mertem megszólalni, pedig szívesen mondtam volna, hogy igen. A napokban hallottam, amint Christopher good girlsnek, vagyis jó kislányoknak nevezte a konyhán dolgozó nőket. Ezt én helytelenítem.

Viszolyogva jutott eszembe, talán már egy közös fürdőzés elég is neki, hogy engem is besoroljon a Gudgör-csapatba.

Christopher az örök férfi, aki miatt a nők tö megesen vonultak kolostorokba vagy ittak lúgot. Mostanában inkább depresszióba és anorexiába süllyednek. És magam is igen nehezen tudok ellenállni vonzásuknak, hogy a fene enné meg. Nemegyszer dőltem már be az ilyen sármőröknek. Egyáltalán nem tesz boldoggá, hogy egy nagyobb lavórnyi forró vízben, anyaszült meztelenül, karnyújtásnyi közelségben üldögélek egy nyúlánk testű Casanovával.

D E HISZEN ÉPPEN EZÉRT JÖTTEM: tanulmányozni nőiségem rejtett mechanizmusait. Fejben tehát papírt és ceruzát veszek elő, mint a lottószámok sorsolásánál, és igyekszem megfigyelni a részleteket.

Először is, dühít, hogy C. jelenléte ennyire zavarba hoz. Suzanne és a férfi beszélgetni kezdenek. Még csak követni se bírom, miről. Figyelem, hogy Christopher – velünk ellentétben – mennyire fesztelenül mozog. Legapróbb mozdulataiból, gesztusaiból, ahogy nevetés közben a fejét hátraveti, ahogyan előrehajol, egy ragadozó végtelen magabiztossága árad. Egyetlen mozdulatában sincs kapkodás. Takarékos, pontos mozdulatokkal, mint aki tökéletesen betölti és uralja testét, közelíti meg kiszemelt célpontját. Hasonlóan arisztokratikus vadállatiságot csak a Spektrum tévében látni.

Suzanne is látványos átalakuláson megy keresztül. Már nem átkulcsolt térdekkel ül, testtartása ellazul, hangjába visszatér az erő. Vonásain, mozgásán megjelenik valami lágyság, finom, alig észrevehető magakelletés. Vállát előreejti, hosszú lábait lassan, mintha zene dallamára tenné, kinyújtja. Karcsú lábfején lábujjait kacéran mozgatva finom ringásba hozza maga körül a vizet. Teste automatikusan válaszolni kezd Christopher hívására.

Ezek itt mindjárt kufircolnak – esik le.

Akaratomon kívül egy kukkoló pozíciójába kerültem. A látvány izgató. A show nekem is szól. Egy micimacsó mindig a teljes közönségnek játszik, nem csak aktuális színpadi partnerének. Két legyet egy csapásra, és máris csinálhatjuk hármasban.

Hm. Nem is tudom.

Suzanne végre felém nézett, és elkapta a pillantásomat. Egy pillanat alatt kijózanodott, és már kapcsolt is:

– Jaj, ne haragudj, nem is ismeritek egymást– ő a barátnőm és szobatársam, Kata. Magyarországról jött.

– Szia– nézett rám Christopher, és láttam, ahogy megnyalta a szája szélét. Belőlem nem eszel, gondoltam önérzetesen. Mereven és annyi elutasítással, amennyit csak bele bírtam szuszakolni ebbe az egy szótagba, odavetettem:

– Szia.

– Nahát – mondta Christopher–, Magyarország? Az nagyon messze van, nem? Jesz, messze, egy másik bolygón, akartam mondani. Én lenni ufó.

Christopher hangjából sütött a tökéletes érdektelenség. Most jönnek azok a társalgási fordulatok, melyeket oly jól ismerek. Ha minden simán megy, sikerül önállóan elhelyeznie Magyarországot a planétánkon. Esetleg rájön, hogy ott már nincs szocializmus, és a fővárost nem Bukarestnek hívják. Nagylelkűen vele örülök, hogy ilyen ügyesen felidézte az ötödikes általános földrajzanyagot.

Másnaptól akárhányszor összefutunk, már messziről ordítani fogja, és kacsingat. Á, Kata from Hungary, Budapest, gulyás, csikós s a többi.

Ám Christopher összeráncolta gyönyörű homlokát, és rávágta:

– Magyarország… Tizenkét évesen kaptam Rubik-kockát a szüleimtől, és imádtam. Két éven belül megnyertem az illinoisi állami kirakóversenyt, másfél perccel. Nagy koponya lehet az öreg Rubik. A magyarok híresen kreatívak, ugye?

Nem rossz, gondoltam, de ezzel még nem vágódtál be nálam. A Rubik-kocka felemlegetése ügyes, de nem nyerő teljesítmény.

– Híresen – feleltem kimérten. Lássuk, mi van még a tarsolyodban, Christopher.

– És ha jól emlékszem, az athéni olimpiát a magyar pólósok nyerték. Hihetetlen jók. A szemét beste kurafija. Tudja, mitől döglik a légy. De csak azért sem reagáltam. Suzanne azonban megtette helyettem. Kissé megrebegtette pilláit, és megkérdezte:

– Nahát, ezt te mind honnan tudod? – pontosan ez az a reakció, amit a pasi várt. Tőlem, de így is nagyon jó eredményt könyvelhet el.

Kicsit lazított testtartásán, és éreztem, most készül feltenni művére a koronát.

– Kedvencem a vízipóló. Én is csináltam régen, persze csak úgy hobbiból. És a magyar nők is világklasszisok. Ők is sorra nyerik a világversenyeket, ugye?

Csúfondárosan villogott a férfi zöld szeme: tudja, hogy nyert. Lehet-e nagyobb csapást mérni egy feministára, mint szembedicsérni nőtársait?

Feladtam.

– Igen, igen– mondtam–, világklasszisok. Láttad a vé-bét? Éppen csak hogy vesztettek a szerbek ellen– kérdeztem, pedig nem is akartam.

– Láttam. Iszonyú jó meccs volt, hajszálon múlott a győzelem – felelte, én meg lelkesen bólogattam.

Christopher teljes fogazatát felvillantva rám mosolygott, és láttam, amint nevem mellé tett egy pipát. Figyelmét újra Suzanne felé fordította.

Miért van az, hogy egyes pasiknak ilyen vérlázítóan könnyű dolguk van? Bár továbbra sem nézett rám, mégis tudatában volt frissen felpiszkált érdeklődésemnek, és lubickolt benne. A dög.

Lopva figyeltem az aranybarna mellkasán világító szőke szőrzetet, a forró vízben két lustán nyújtózó, hosszú, izmos combja között lágyan ringatózó hímvesszejét.

Köldököm körül koncentrikus körökben terjedt a vágy, és a vággyal együtt a jól ismert szorongás. Helyben vagyunk: éppen ez az, amiért itt vagyok.

H A ELKÖTELEZEM MAGAM,FELESÉG ÉS ANYA LESZEK,AKKOR SOHA TÖBBÉ NEM KÍVÁNHATOK MEG SENKI MÁST?Már azzal bűnt követek el, ha, mint most, ácsingózom egy vonzó férfi figyelme után? És ha egészen a paráznaságig elmegyek?

Az ott figyel a halálos bűnök között, nem is kérdés.

És akkor még a szerelemről nem is szóltunk. Mi van a szerelemmel? Mert értem én, hogy önfegyelem is van a világon. Rendben, leszek tudatosan monogám.

De mi van, ha szerelembe esek? Megesik ez néhány év együttélés -hálás után, nem? Különösen mostanában, amikor az átlagéletkor vészesen nő a jóléti társadalmakban. A holtomiglanholtodiglan akár ötven, hatvan évre is szólhat, nem?

Hagyjuk most a romantikát. Tekintsük ezt színtiszta statisztikai kérdésnek: az elmúlt tizenöt évben legalább tízszer éreztem magam fülig szerelmesnek. Óriási a matematikai valószínűsége, hogy az elkövetkezendő 30-40 év során is leszek szerelmes.

Akkor mi lesz?

Ha semmi nem történik, csak esz a fene csendben, akkor is élve felfal a bűntudat. Ráadásul ha még történik is valami, nyomban a pokolra jutok, ugye? A társnak és a családnak, ezen belül a gyerekeknek, a kutyáknak, az aranyhalaknak okozott pokoli lelki és egyéb fájdalomról nem is merek szólni.

Ha férjhez megyek egyszer, mire is mondok pontosan nemet az igennel?!

H OGYAN CSINÁLJÁK EZT JÓL MÁSOK?

Egyik ismerősöm, negyvenes, jó karban lévő házasember, arra esküszik, hogy időről időre ki kell szállni terepmunkára. Vagyis elmenni szórakozóhelyekre, bulikba, és ott begyűjteni,

mint eső után a gombát, a vágyakozó, elismerő pillantásokat. Feltöltődni velük, majd szépen hazavinni emléküket a házasságunkba. Ez végtelenül szimpatikus elmélet lenne nekem. Ha nem tudnám biztos forrásból, hogy ő maga begyűjti ugyan, és viszi is, csak éppen nem haza és korántsem csak a pillantásokat meg az egyéb absztrakt hülyeségeket. Viszont kétségkívül feltöltődik.

Egy másik ismerősöm pedig, szintén jó karban lévő, negyvenes s a többi, szívemet melengető, míves szavakkal beszél áldott jó asszonyáról, akit húsz éve szeret-becsül.

– Es még jókat is dugunk ennyi év után! – teszi hozzá büszkén egy-egy alkoholtól felfűtött pillanatában. Hinnék is én neki, mint az állat, teljes erőmből. Amennyiben minden második megjegyzése nem lenne valami hímsoviniszta, pinás-baszós szánalmas elmésség, és nem láttam volna ezerszer saját szememmel, hogyan csorgatja nyálát, pödri bajszát a huszonéves zsenge húsú, lánya korabeli nők láttán, hogy nem is tudom, mitől szakadjon meg inkább a szívem, a szánalomtól vagy az undortól.

Valami alapvető készség hiányzik belőlem. Rajtam kívül mindenki tudja, mi történt a mesékben a „hét országra szóló lakodalmat csaptak” és a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” tételek között. Értem, hogy boldogan éltek, de pontosan HOGYAN?

Létezik, hogy a párok tényleg a fogkrémes tubus visszanem csavarása, vagy a vécéülőke le nem hajtása miatt válnak el tömegesen?!

Lujzi azt állítja, válások azóta vannak, mióta a nők feltalálták az orgazmust meg az egyenjogúságot, és persze ácsingóznak is utána. Ő csak tudja. Hiába ácsingózott. El is vált.

Bár Lujzi egyszer azt is mondta nekünk egy csajos estén, maga sem érti, mit van úgy oda. Hiszen valószínűleg ő az első, női generációk hosszú sorában, aki egyáltalán megtapasztalta, mi az az orgazmus. Meg az egyenjogúság.

Kijelentését, emlékszem, mély csend követte. Vonatkozott ránk is felismerése, nem fért hozzá kétség.

Mi a fenének tanultam nyelvészetet, statisztikát és deriválást, ha arról édeskeveset tudok, hogyan kell létrehozni, életben tartani, működtetni és élvezni hosszú távon egy párkapcsolatot?

Ezt a tudást mindenki más az anyatejjel szívja magába?

Miért nem mondta nekem senki, hogy az elköteleződés lesz életem egyik legnehezebb feladata?

– Kata. Kata– riasztott fel merengésemből Suzanne. –Itt vagy? Min gondolkodtál el ennyire?

Christopher érdeklődőnek szánt negédes mosollyal, nyakát kissé előrenyújtva, biztatóan nézett rám, Suzanne pedig felvont szemöldökkel várt.

Fogalmam sem volt, hol tartanak éppen ők ketten a társalgásban, csak kiböktem:

– Azon gondolkodtam, miért nem szólt nekem senki eddig, hogy az elköteleződés az egyik legnehezebb feladat az életben.

Amint kimondtam, rájöttem, hogy jelen helyzetben ennél nagyobb otrombaságot nem is mondhattam volna. Suzanne kinyitotta a száját, de mégsem szólt, és lopva Christopherre tekintett.

Christopher fo rmás, érzéki ajkai tanár bácsisan szigorú, párhuzamos vonallá keményedtek. Mindjárt el fogja kérni az ellenőrzőmet. Helyzethez nem illő megjegyzéseivel zavarja a tanórát.

Csend lett és hideg. Néhány másodperc alatt több fokot hűlt a kénes gyógyvíz.

– Tudod, mi az intimitás és párkapcsolatok kurzusra járunk Katával. Ott mindenkinek ez a témája – próbálta menteni a helyzetet Suzanne.

Christopher megköszörülte a torkát, és kihúzta magát.

– Hát igen – szólt mereven, mint egy vasárnapi prédikátor –, az elköteleződés nagyon fontos téma. Különösen a gyerekek miatt. Egyre többen nőnek föl csonka családban szegények – mondta Christopher színtelen, minden meggyőződést nélkülöző hangon. Legalább annyira szeretne erről az igen fontos témáról beszélgetni, mint a szárazlepra tüneteiről.

Ördögöt tömjénfüsttel ilyen hatékonyan nem tudtam volna elűzni, konstatáltam.

– Örülök, hogy ilyen jól elbeszélgettünk. Remélem, majd folytatjuk – szólalt meg újra Christopher, és kiemelkedett a vízből. Hímvesszeje derűsen integetett felénk.

Képzelem, mennyire szeretnél bármit is folytatni velem, gondoltam.

Christopher puha ragadozóléptekkel távozott, és mi megcsodáltuk formás fenekét. Bocsánatkérőn néztem Suzanne-ra.

– Ne haragudj, nemakartam belerondítani a flörtötökbe.

– Ne hülyéskedj már!– mondta nagylelkűen Suzanne.

– Egyébként is utálom, hogy pillanatok alatt idétlen kis bakfissá válok a jelenlétében. De annyira sármos, nem?

Bólogattam.

– Viszont rájöttem, mit üzent az univerzum az ősz pasival. Gondolj bele – magyarázta Suzanne izgatottan.

– Váratlanul megjelenik egy igazi apafigura, és engedélyezi, hogy bátran használjam a gumitömlőt! Élvezzem a libidómat, hogy nő vagyok, és végre ne legyen olyan kibaszott bűntudatom, ha megkívánok egy férfit! – vágta ki diadalmasan.

Szóval nem én vagyok az egyedüli, akit pitbullként marcangol a bűntudat a keresztény kultúrkörben tiltottnak számító vágyai miatt.

A paradicsomleves meglepően paradicsomleves -ízű, hálás vagyok Suzanne-nak. Megmondom neki, hogy szerintem messze ő a legjobb csaj az egész konyhaháremben, és Christopher boldog lehet, ha szóba áll vele. Suzanne legyintett.

– Kösz, aranyos vagy, de Chris egy sármos kis mitugrász, semmi több. Neki nem egy nő kell, hanem az összes. Milyen érdekes! Ezt a mondatot – hogy neked az összes pasi kéne – alig két éve vágta a fejemhez a férjem, és hogy kiborultam tőle! Most viszont, hogy jobban belegondolok… – kacéran megvonja a vállát. – Hozzak még levest?

Megrázom a fejem. Muszáj visszaindulnom a szakadékomba. Vár a munka.

S ZÖKÉSI KÍSÉRLET

Minden áldott nap hatkor keltem, és nyolckor már a fűkaszával tangóztam, vagy a cirokseprűvel. Esetleg motoros láncfűrésszel aprítottam hűvös halomba a Roy vagy a viharok

által kidöntött óriási fákat. Délután négykor letettem az éppen soros mezőgazdasági eszközt, tusoltam, szépen felöltöztem. Uzsonna után – saláta salátával – beültem egy kör alakú, az óceánra néző meditációs jurtába harmincadmagammal. Huszonkilenc csinos, értelmes, egyedülálló nővel arról beszélgettünk vacsoráig – saláta –, hogy mi a fenét várunk az életünktől.

Mindenki ugyanazt akarta: mindent.

Társat, gyereket, családot. Mindezek mellett természetesen önmagát is megvalósítani. És lehetőleg megszabadulni családjának átkos hagyományaitól. Kivétel nélkül mindenkinek akadt valamilyen rejtegetett és rettegett családi titka.

Csendben örültem, hogy nekem nincsen. Olyan súlyos.

Sokat sírtunk együtt. Sokat nevettünk.

Nem sokra mentünk egyikkel sem. Dönteni egyedül kell.

Esténként villanyoltás után a kis faházban, amelyen ketten osztoztunk Suzanne-nal, erről sutyorogtunk. Hogy mi értelme is van az egész lelkizésnek.

Azokon az estéken, amelyeken nem sutyorogtunk, egyedül elmélkedtem ugyanezen. De szerencsére annyira fáradt voltam a szokatlan fizikai munkától, hogy hamar elaludtam. Arra sem ébredtem fel, amikor Suzanne hajnalban beóvatoskodott a házba, és a recsegő falépcsőn felmászott az emeletes ágyába.

Suzanne természe tesen viszonyba kezdett Christopherrel.

– Napokig nem mertem elmondani– vallotta be néhány nap után –, emésztett a szégyen, hogy összeálltam vele. Persze megállapodtunk abban, hogy nem akarunk semmi komolyat egymástól… Csak jól érezzük magunkat együtt, és kész. Most mit röhögsz? – kérdezte Suzanne sértődötten.

– Nem röhögök – feleltem pukkadozva.

– Miért? Szerinted nincs ilyen, hogy csak úgy… elvagyunkegymással? Kötöttségek nélkül?

– Szerinted van?– kérdeztem vissza.

Suzanne összeráncolt homlokkal elmerengett. Aztán nagyot sóhajtott, és elvigyorodott.

– Na jó, már megfordult a fejemben, hogy milyen gyönyörű gyerekünk lenne… ha az ő zöld szemét örökölné, a kreol bőrét…

– Azt mondtad, nem akarsz gyereket– emlékeztettem rá.

– Nem is… Csak úgy átfutott a fejemen a gondolat… – aztán legyintett.

De közben meg Chris olyan, de olyan édes. Egyre többet mesél magáról. Annyi csalódás érte. A gyerekkora is, kész tragédia. Hát még az anyja… Nem csodálom, hogy nem tud kötődni a nőkhöz.

– És erre, te mit mondtál? – kérdeztem Suzanne-t.

– Semmit. Csak hallgattam őt. Úgy megérintett a sebezhetősége.

Nem szóltam. Suzanne valódi Terézanyu. Mintha magamat hallottam volna. Vonzó férfi Christopher, de nem lehet egy életen át a gyerekkorra meg a múlt árnyaira hivatkozva kibúvókat keresni.

Én már csak tudom. Azért vagyok itt, túl az Óperencián.

Hány kapcsolatom kezdetén hallgattam végig az összes exnős, nehéz gyerekkoros, csalódós sztorit. Kitüntetve éreztem magam, amiért megnyílik a másik. Semmin nem akadtam fenn. A saját érzéseimet pedig megtartottam magamnak. Az a fő, hogy nekem ne kelljen kiadnom magam.

Míg meg nem érkezett életembe az Indián, addig tehettem ezt. Vele hiába játszottam terézanyusat, gyorsan megállított.

Az első közös nyaralásunkon történt. Köztudott, hogy az első közös vakáció van olyan veszélyes, mint a nászút. Már legalább egy hete turbékoltunk Korfun, a legteljesebb egyetértésben. Udvariasak és megértőek, végtelenül gyöngédek voltunk egymással. Az Indián bizonyos pillanatokban még Nyuszikámnak is szólított, és én hagytam. Sőt.

Pedig soha nem bírtam, ha egy pasi emlősállatnak szólít.

Ám egy szép napon, a strandra menet, kivételes látvány tárult szemem elé. Legalább tucatnyi, huszonéves, nyúlánk, izmos testű, barnára sült fiatal srác rohant be a partról a tengerbe, majd kivonszoltak a habok közül egy műanyag babát. Gyöngéden a homokos partra fektették, és szájból szájba lélegeztették. Baywatch-képző!

Azonnal lehuppantam a homokba, és néztem őket.

Ha én ezt a csajoknak otthon elmesélem!

– Én egy kicsit mozizok itt – mondtam hát könnyedén az Indiánnak.

– De engem nem érdekelnek ezek a jó testűek – felelte utálkozva.

– Oké. Keress valami jó helyet a strandon, majd jövök.

– Szórakozol velem? – kérdezte az Indián dühösen. Csodálkozva bámultam rá, felfelé ültömből. Ott magasodott fölöttem, a száz kilójával. Esküszöm, félelmetes volt. Megszid, mint egy kislányt? Nem értettem.

– Te féltékeny vagy? Ezekre itt? Ne röhögtess már – mondtam neki.

Erre hátat fordított, és szó nélkül elmasírozott.

Döbbenten ültem a forró homokban. A bűntudat úgy ugrott a torkomnak, mint kocsma előtt, tűző napon felejtett pitbull. De hát nem tettem semmi rosszat. Mégsem voltam képes tovább élvezni a Baywatchfiúk előadását. Az Indián után somfordáltam.

Nem volt hajlandó szólni hozzám. Hallgatásával büntetett. Addig faggattam, míg végre kegyeskedett megnyílni. Szenvedő arccal mesélte, hogyan csalta meg egy réges-régi nője. Még ma is ennek a szörnyű csalódásnak a repeszszilánkjait hordozza magában, mint egy második világháborús veterán. Tizenöt voltam akkor, mondta megtörten, majdnem gyerek. Megértően hallgattam, mint egy terapeuta. Pedig majdnem tizenöt éve történt, csendben utánaszámoltam. De megindított sebezhetősége. Annyira, hogy végül természetesen bocsánatot kértem, amiért megforgattam benne a repeszszilánkokat.

Nagylelkűen megbocsátott. Szent lett a béke. Elhantoltuk a csatabárdot. Elszívtunk egy békepipát.

Annál inkább elcsodálkozott az Indián, amikor este, a vacsoránál már nem akartam szólni hozzá. Undok voltam és kelletlen. Pedig nem akartam az lenni, esküszöm. Mi bajod, faggatott. Csak duzzogtam. Alighogy fölmentünk a szobánkba, már üvöltöttem is:

– Engem te ne merj többé korlátozni! Én akkor bámulom a Baywatch-fiúkat, amikor akarom, érted?! Leszarom, hogy ki csalt meg, az nem én voltam! Engem te ne mérj össze más nőddel, világos?!

Elhűlve hallgatott.

– De akkor mi a fenének voltál velem olyan megértő délelőtt? – kérdezte, joggal.

– Mert jó kislány akartam lenni! Rögtön arra gondoltam, hogy el fogsz hagyni a léhaságom miatt.

– Elhagyni? Én téged? Megőrültél?

Szemérmetlenül röhögni kezdett.

– Jézusom, a férfiak ilyenek, mit vártál tőlem? Még jó, hogy féltékeny vagyok egy tucat jó testűre. Bocs, hülye voltam. De te meg ne terézanyuzzál.

– Mi az, hogy ne terézanyuzzak? – értetlenkedtem.

– Ha valamit nagyon akarsz, ne hagyd magad.

Alighanem ezt a kijelentését igen rövid időn belül megbánta az Indián. De már nem volt visszaút.

– Ne hagyjam?– kaptam fel a fejemet.

– Ne.

Nagy levegőt vettem.

– El akarok menni Amerikába. Egyedül. Hónapokra – vágtam ki.

– Ne kezdd már megint! – fortyant fel nyomban.

– Most mondtad, hogy ne hagyjam magam eltántorítani.

– Na jó, de Amerika, hónapokra, az már tényleg…

– Túlzás?

Persze ez csak egy piszlicsáré, banális kis történet. Lányregénybe illő fordulat. Végül is, miért ne lehetne lemondani a Baywatch-fiúk nézegetéséről, vagy akár Amerikáról, vagy bármi másról, a másik kedvéért?

Igazán nem nagy ügy. Csak tapasztalatom szerint, éppen ilyen banálisan és észrevétlenül alakulnak ki a játékszabályok. Én lemondok erről, cserébe te arról.

Előbb csak a hobbimról, aztán a barátaimról, a karrieremről, végül az álmaimról. Ilyenek a hétköznapok. Így kell szépen, felnőtt módon kompromisszumot kötni.

Mert kompromisszum nélkül nincs házasság. Anyám állandóan ezt hajtogatta. De még az én drága, bölcs nagymamám is.

Aztán évek múlva azon kapja magát az ember, hogy nem is azt az életet éli, amit szeretett volna. Nem is ismeri azt az embert, akivel együtt él. De magára sem ismer rá. És jön a feketeleves. Akkor aztán irgalmatlanul számon kéri minden lemondását a másikon.

Ezért sem mondhattam semmit Suzanne-nak. Tapasztalatból tudom, hogy felesleges. Vagy felismeri az ember magától, amit fel kell ismernie, vagy nem.

Asylumban engem nem fenyegetett romantikus kísértés. Christopheren kívül alig akadt ötven alatti vonzó, épkézláb, egyedülálló férfi.

Viszont rengeteg bókot kaptam nőktől, és magam sem fukarkodtam velük. Itt fedeztem fel, hogy legalább olyan jó nőktől bókot kapni, mint férfiaktól.

A szexuális forradalom mégsem múlott el nyomtalanul. Míg bőrszín és társadalmi hovatartozás tekintetében a legkevésbé sem változatos az asylumi kép, addig a szexuális orientációk skálája színpompás.

Suzannenal majdnem úgy éltünk együtt, mint a házastársak. Csak én nem balhéztam vele Christopher miatt.

– Este beugrana Chris– mondta nekem valamelyik reggel Suzanne–, nem gond neked?

– Elmenjek moziba?– kérdeztem. A legközelebbi mozi három nap járásnyira volt. De megtettem volna Suzanneért, meg én.

– Dehogy!– tiltakozott.– Kifejezetten hármasban szeretne lenni.

Tudtam. Ennek nem elég egy nő.

– Nem szexelni akar, ne aggódj – röhögött Suzanne.

Csalódott képet vágtam.

– Nem? Akkor meg minek jönne? Csak úgy, a semmire?

– Dumálgatni. Meséltem neki, hogy te író vagy.

Erre elhúztam a számat.

– Dumálgatni? Suzanne, Christopher az a pasi, akinek ha felteszel önmagáról egy kérdést este kilenckor, még éjfélkor is magáról beszél. Vagy nem?

– De– egyezett bele Suzanne–, akkor ne hívjam?

– De. Hívjad.

Egy igazi írónak minden ember érdekes. Függetlenül attól, hogy egy szívtipró, gátlástalan macsónak tartja-e.

És mi tagadás, Christopher tényleg kivételes esztétikai élmény.

Este kiültünk hármasban az óceánra néző teraszunkra, két üveg Zinfandellal. Hajnalig ittunk és láncdohányoztunk hármasban. Ismét szembe lett köpve az összes előítéletem. Bár tényleg kissé sokat beszélt magáról, Christopher egy úriember volt: ő hozta a bort, élénken érdeklődött K.–Európa jelenlegi politikai és egyéb viszonyai iránt. Velem figyelmes volt, Suzannenal kedves és gyöngéd.

És nem utolsósorban, Christopher el volt ragadtatva a ténytől, hogy én egy igazi író vagyok.

Olyan könnyű volt Amerikában ezt mondani. Mindenki úgy örült neki. Mint minden másnak is.

Egy kivételesen bonyolult, egyedülállóan szép, alig néhány millió ember által beszélt nyelven írok, az isten háta mögött. Senki nem tudja, mit.

Most őszintén: Who the f..k is Terezanyu?!

Ennyi erővel akár azt is mondhatnám, én vagyok az első magyar női űrhajós. The Hungarian Sally Rider. Hát még annak hogy örülnének!

Itt nincsen múltam, se jövőm. Jelenem meg éppen csak annyi, amennyi szabad szemmel látható. Olyan könnyű, tiszta, száraz érzés.

Maga a szabadság.

Illetve.

Az első hónap elteltével egy kicsattanóan fényes vasárnap délutánon Suzanne-nal úgy döntöttünk, kilovagolunk a világba.

Asylum ugyanis teljesen elszigetelt tőle. A legközelebbi település is mérföldekre található, autó nélkül lehetetlen eljutni bárhova, emberlakta vidékre.

Suzan ne fehér, zörgő kis Nissanjával elhajtottunk egy közeli kisvárosig, Carmelig. Apró, színesre pingált, fa-tornácos házaival és makulátlanul tiszta utcáival pontosan olyan volt, mint egy díszletváros. Maga Clint Eastwood volt évekig a polgármestere. Kaliforniában sosem lehet pontosan tudni, mi valódi és mi csak játék.

Beültünk egy kávézóba, rendeltünk egy kávét, és szinte egyszerre mondtuk ki Suzanne -nal:

– Úristen, de jó. Megint felnőttnek lenni.

Egy hónapos önkéntes bezártság után mámorítóan hatott ránk a szabadság.

Nem mintha Asylumban bármiben korlátoznák az embert. De mégiscsak olyan, mintha gyerek lennék. Hiszen napjában ötször adnak enni, tetőt a fejem fölé, munkát a kezem alá. Cserébe csupán alkalmazkodnom kell a közösség szabályaihoz.

Döntenem legfeljebb arról kell, hogy metszőollóval vagy sövény vágóval essek neki a levendulabokornak, és vacsorára egy vagy két szelet répatortát egyek-e.

Szabadidőmben pedig arról beszélgetek felnőtt nőkkel, hogy mi lesz belőlem, ha nagy leszek. Pedig ennél nagyobb már nemigen leszek.

– Ezt akartuk, nem?– nézett rám Suzanne, bizonytalanul. – Kicsit kibújni a felelősség alól. Nem?

– De– feleltem, bizonytalanul.

– Menjünk moziba? – kérdezte Suzanne, mintha azt próbálgatnánk, meddig tart a szabadságunk.

– Nem tudom– feleltem tétován –, visszaérünk vacsorára?

– És ha nem? – kérdezte Suzanne józanul. – Akkor mi van?

– Semmi?– kérdeztem. Suzanne vállat vont.

– Tudod, mióta él Christopher Asylumban? – kérdezte váratlanul.

– Néhány hónapja? – találgattam.

– Két éve.

– Úristen.

– Tegnap azt mondta, vagy elmegy mostanában, vagy később már képtelen lesz rá. Azt is mondta, újabban észrevette, hogy szorongani kezd, ha kimegy a birtokról. Jó, mi? Rögtön arra gondoltam, hogy a kapcsolatunk tökéletesen életképtelen lenne normál körülmények között. Meg is mondtam neki.

– És?

– Nagyon valószínű. Ezt mondta.

– Szakítottatok? – képedtem el.

– Szerinted ezek után kell egyáltalán szakítani? –kérdezte Suzanne, keserűen.

Nem válaszoltam. Elmentünk inkább moziba. Nem emlékszem a filmre, csak a vödörnyi pattogatott kukorica vajas, émelyítő ízére, és a multiplex bordó plüssülésének puhaságára. Mire kijöttünk a moziból, beesteledett, és zuhogni kezdett az eső.

– Most már biztos, hogy nem érünk vissza vacsorára – mondta Suzanne, amint beültünk az autójába. Szótlanul indított. Az ablaktörlő lapátok elszántan dolgoztak a szélvédőre zúduló víz alatt. Elmosódott, fényes foltok jelezték csak a várost. Hallgattunk.

– Visszamenjünk egyáltalán? – szólalt meg Suzanne, vérfagyasztóan komoly hangon. Úgy éreztem magam, mint egy botcsinálta dezertőr. De hát mi elől menekülnénk?

– Nem tudom– feleltem, és rögtön szorongani kezdtem.

– Mi lenne, ha hozzám mennénk, Friscóba? A lakótársam úgyis lelépni készül. Élhetnénk együtt, te biztosan találnál munkát, a kutyámat meg megszoknád…

Istenem, gondoltam, az amerikai kalandom happy endje.

Megszöktet egy sudár, szőke tánctanárnő, és retro-hippi házasságban fogunk élni.

– Suzanne– sóhajtottam. – Mindig ez van. Ha egy pasiban csalódunk, rögtön a legjobb barátnőnkkel akarunk inkább együtt élni.

– Jó, tudom… – sóhajtotta ő is –, de veled olyan könnyű. Melletted még pasizni is lehet – nevetett.

Én már éltem együtt átmenetileg mind a három barátnőmmel, Marcsival, Lujzival, pirkóvikivel – sőt négyesben is éltünk. Azóta is úgy emlegetjük, mint életünk egyik legfelhőtlenebb korszakát.

Csakhogy egyikük sem ismer engem úgy, mint az Indián.

– Legelviselhetetlenebb oldalamat számodra tartogattam – mondtam az Indiánnak néha. – Ez a stafírungom.

– Igazán megtisztelő – felelte erre ő.

Szótlanul tettük meg Suzanne-nal az utat a zuhogó esőben a szerpentinen. Szótlanul, kapkodva bújtunk ágyba is, mintha egy meghiúsult szökési kísérlet után lennénk.

H OGYVAGYVÖLGYBEN MINDEN MÁSODIK VASÁRNAPúgynevezett önkéntes munkával telt. Bár az volt az egyetlen szabadnapunk, második vasárnaponként más és más területen kellett szolgálatot teljesítenünk. Azon a vasárnapon harminchat szobát kellett kitakarítanom, a porszívózástól kezdve a felmosáson át a klozettsúrolásig.

Tettem a dolgom, nem nagy kedvvel. Roysem volt jó kedvében. Ugráltatott, mint mindig. Kitakarítottam a harminchat szobát. Roy szúrópróbaszerűen végignézte őket. Aztán elém állt.

– Ezt– mutatott egy üres samponosflakonra – –osban találtam. Ezt – gyűrött zuhanysapkát mutatott fel, mint egy véres kést – ugyanott. Ezt a csokipapírt a 224-esben, az ágy alatt. És ott a kádat sem súroltad ki.

– Ó – mondtam minden meggyőződés nélkül –, sajnálom. Elfáradtam, Roy. De visszamegyek, ha gondolod.

– Mit érdekel téged – mondta nekem indulattal, és megrándult a szája széle – ez az egész.

– Másfél hónapja dolgozom itt tisztességgel – mondtam sértődötten.

– Idejössz nekem, a kényelmes kis életedből, játszani a hőst. Hogy oda ne rohanjak. Aztán elmész, jön egy újabb kis senki, én meg meggebedek a munkában.

– Sajnálom – feleltem neki élesebben, mint szerettem volna.

– Még hogy sajnálod! – felelte gúnyosan. – Neked ez itt csak szórakozás. De nekem az életem.

Riadtan hallgattam. Kifakadása, tudtam, nem elsősorban nekem szól. Mégis értettem, miért éppen nekem olvas be. Nyilván elege van a hozzám hasonló jöttmentekből, akik csak nehezítik a munkáját.

– Az ilyenek miatt dolgozhatok kétszer annyit, mint kellene. Na menj.

Megbántódtam. Mégis volt igazság abban, amit mondott.

Nekem tényleg máshol van, más dolgom. Ideje nekifogni végre.

– Az egész ebédlő arról beszél, hogy a magyar nő összebalhézott Royjal – rohant hozzám este Suzanne, amikor beléptem az ebédlőbe. – Igaz ez?

Bólogattam.

– Rá se ránts. Tudod, milyen. Mindenkit kioszt előbb-utóbb – rántotta fel a vállát Suzanne.

– Igaza volt– mondtam neki.

– Ó – mondta Suzanne.

– Kölcsön tudnád adni holnap a kocsidat, Suzanne?

– Persze– felelte rémülten –, de nem akarsz itt hagyni, ugye?

Az Asylumhoz legközelebb fekvő lakott településhez, Big Surhoz hajtottam másnap délután Suzanne kölcsön Nissanjával.

Big Sur akkorka, mint egy eldugott borsodi falu. Vegyesboltja, benzinkútja, étterme és egy postahivalata van.

Továbbá egy mozgókönyvtára, egy buszban berendezve, közvetlenül a posta mellett. Felsétáltam a buszba. A könyvespolcok mellett legfeljebb egy olvasó fért el. Magam voltam.

A volánnál ült a könyvtárosnő. Hatvanas, jóindulatú bagoly tíz dioptriával, kedvesen biccentett felém.

Volt egy számítógép is, leültem elé, és addig keresgéltem a neten, míg rátaláltam a megfelelő repülőgépjáratra. Jegyet foglaltam rá.

Aztán nézegettem a könyvek elképesztően gazdag kínálatát. Örkény, Molnár Ferenc, Szabó Magda, Esterházy és Janikovszky! Elsőre felfedeztem őket.

Az isten háta mögött tíz lépéssel is lehet angolul olvasni magyar írókat.

Levettem az Örkény egyperceseket a polcról. És persze, Janikovszkyt. Velem mindig történik valami. Talán egy, vagy két órát is olvastam, nem tudom. És ültem aztán csendben. A probléma a döntés. Mondja mindig Neo a Mátrixban.

„Az élet egyetlen esély: vedd komolyan!” – mondja Himnuszában házi szentem, Teréz Anya.

Inkább tíz gyökérkezelés, mint egy döntés. De nincs tovább. Egy életem van, egy halálom.

MAMI–SZÓLÍTOTTAM MEG A NAGYMAMÁMAT–,FIGYELJ RÁM.Nincsen másom rajtad kívül, akitől áldást kérhetnék. A Tiéd eddig is kísérte minden léptemet. Döntöttem, Mami.

Tudom, hogy mit vállalok. És mit kockáztatok.

Tisztában vagyok vele, hogy hiába is kérnék garanciát. Nem adhat rá, senki. Olyan családból jövök, ahol nem volt szokás az sz betűs szót használni. Mégsem írhatom át a múltamat. Nem lesz már másik apám. Felnőttem. A sors nem volt kegyes a családunkhoz.

Talán igazad volt, amikor azt mondtad: hiába fohászkodtam. Nem is tud rólunk a Jóisten. De én azt hiszem, nem volt hiábavaló. Tud rólunk. Engem bizonyosan meghallgatott. Megtörtem az átkot.

Olyan férfit választok, aki soha nem fogja azt mondani a lányunknak, hogy ne röhögj, fiam, mint egy ló.

Olyat választok, aki édes kislányomnak, Kisnyuszi -nak nevezi majd őt. Engem hívhat Nagynyuszinak, nem bánom.

És mint a mesében a Csillagszemű Juhász, mindent megtesz értünk.

Csak egyet kérek tőled, Mami.

Ígérd meg, hogy én halok meg előbb.

És azután, szülessek bárhogyan is újjá, legyek akár eszkimó a jégkunyhóban, papucs orrán pamutbojt, gomba kalapja az esőben, találjon újra rám az Indián.

Így fohászkodtam a nagymamámhoz a mozgókönyvtárban, a buszon.

Aztán átbattyogtam a benzinkúthoz, és vettem egy képeslapot

Régimódi, giccses képeslap volt: pirosló pipacsmezővel a kép előterében és a sziklás, vadregényes, kéklő óceánparttal a háttérben.

Rajta fehér betűkkel:

Üdvözlet Kaliforniából. Sun and fun.

Átsétáltam a postahivatalba, melynek egy konténer adott otthont. Kértem egy golyóstollat a postáskisasszonytól, aki egy rácsos ablak mögött ült, pont, mint otthon.

Megcímeztem.

Sokáig nézegettem a képeslap hátulját. Végül ezt írtam rá:

A gépem október 28-án, délután fél ötkor érkezik Ferihegyre.

És rövid gondolkodás után még odarajzoltam: TARTALOM

Előhang 5

1Pefőti rádió, Budapest 9

2Nesze Neked Terézanyu! 22

3Csiribá' és egyéb micimacsók 35

4Saját szoba-konyha 66

5A könyvekből épült vár 105

6Indián 117

7Terézanyu menni Amerika 152

A lányomnak és a férjemnek.

KÖSZÖNÖM

Lujzinak, Marcsinak, pirkóvikinek és családjaiknak, Cyberbarátéknak, Balláéknak, a Keresztapámnak.

A Szerkesztőmnek, Szántó Erikának.

A Kiadómnak, Kepets Andrásnak és csapatának.

A szülővárosomnak, Miskolcnak.

Dörgicsének.

Köszönöm továbbá Babarczy Eszternek, Bánik Péternek, Buda Bélának, Déry Anitának Ónodi Eszternek, Pataki Áginak, Séllei Nórának, Sulán Györgynek, Szerémi Péternek, Szécsi Noéminak, Zentai Marinak, Varró Gabinak, Csukás Istvánnak, Janet Evanovichnak, Norah Jonesnak, Mark Haddonnak, Tóth Krisztinának, előző kiadómnak; az Édesvíz csapatának, a Magyar Rádiónak, a Magyar P.E.N.–nek, a KE Szupervízió Tanszéknek, a női és a férfi vízilabda-válogatottnak, a Dumaszínháznak, és Neked.

Köszönöm, hogy hisztek bennem.

_________________________________________________________________ Kedves Olvasónk!

Az Ulpius-ház Könyvkiadó kínálata megtekinthető a www.ulpiushaz.hu

című honlapon.

Újdonságainkról, bemutatóinkról, akcióinkról

hírlevélben

tájékoztatjuk olvasóinkat, amelyre szintén a honlapon regisztrálhatnak. ________________________________________________________________

Ulpiusház Könyvkiadó, Budapest Felelős kiadó Kepets András

Nyomtatta és kötötte a Kaposvári Nyomda Kft. – 291468 Felelős vezető: Pogány Zoltán igazgató